ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року	Львів	Справа № 1.380.2019.001618 пров. № А/857/19695/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.   Б.,
суддів                                                                      Большакової О.О., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – Михасів Світлани Миколаївни на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року про відмову в задоволенні заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, - 

суддя (судді) в суді першої інстанції – Брильовський Р.М., 
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

05 квітня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просив: визнати протиправними дії щодо відмови у перерахунку та виплаті пенсії за вислугу років, обчисленої із застосуванням 85% відповідних сум грошового забезпечення; зобов`язати здійснити перерахунок з 01 січня 2016 року та виплатити пенсію за віком з урахуванням 85% розміру основних і додаткових видів грошового забезпечення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови нарахувати та виплатити позивачу згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсацію за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області нарахувати позивачу згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсацію за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період із 29 січня 2011 року по 30 березня 2018 року нарахувати та виплатити позивачу цю компенсацію за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії.
09 липня 2021 року представник ОСОБА_1 – Михасів Світлана Миколаївна звернулася із заявою про заміну стягувача у виконавчих листах № 1.380.2019.001618, виданих Львівським окружним адміністративним судом 12 лютого 2020 року про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області 1536,80 грн судового збору та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести перерахунок та виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з розрахунку 85% відповідних сум грошового забезпечення починаючи з 01 січня 2016 року, з урахуванням проведених виплат, на правонаступника (спадкоємця) ОСОБА_1 .
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року в задоволенні заяви відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відповідно до постанови державного виконавця від 24 червня 2021 року виконавчий документ повернуто стягувачу, а судове рішення, яка набрало законної сили на примусовому виконанні не перебуває, тому відсутні достатні правові підстави для заміни стягувача у виконавчому листі у цій справі.
Не погодившись з прийнятою ухвалою, представник ОСОБА_1 – Михасів Світлана Миколаївна подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти ухвалу, якою задовольнити заяву повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду та завершальною стадією судового провадження, а неможливість виконати рішення суду призведе до порушення прав, гарантованих ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи(в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність правових підстав для заміни сторони виконавчого провадження.
Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Згідно із ч. 1, ч. 4 ст. 379 КАС України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
Тобто, заміна сторони виконавчого провадження відбувається у разі вибуття однієї зі сторін (стягувача або боржника), зокрема, внаслідок прийняття спадщини. Заміна сторони полягає у вступі на її місце правонаступника. Правонаступництво допускається на будь-якій стадії судового процесу, в тому числі на стадії виконання судових рішень.
Статтею 1216 Цивільного кодексу України (надалі також ЦК України) встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
Стаття 1219 ЦК України визначає права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені ст. 608 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Аналіз вказаних вище норм дає підстави для висновку, що суми пенсій, які були нараховані, проте не виплачені особі за життя, передаються членам його сім`ї.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 91 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Відповідно до ст. 52 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі також Закон № 1058-IV) сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.<…>. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.
ЦК України не визначає строк, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів. Положення ч. 2 та ч. 3 ст. 52 Закону № 1058-IV також не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю, тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера.
З системного аналізу наведених норм матеріального права можна дійти висновку про те, що суми соціальних виплат (у даному випадку основна та додаткова пенсії) передаються членам сім`ї спадкодавця. При цьому, сумами пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, необхідно вважати і суми пенсії, які не були отримані пенсіонером за життя, внаслідок неправомірних дій органу Пенсійного фонду України, який не виконав у добровільному порядку судове рішення, яке набрало законної сили.
Разом з цим, згідно зі ст. 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (надалі також Закон № 1404-VIII) під виконавчим провадженням як завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) розуміється сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 15 Закону № 1404-VIII сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.
Частина 5 ст. 15 Закону № 1404-VIII передбачає, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.
Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив. У разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, ім`я чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження.
У контексті наведених положень ст. 15 Закону № 1404-VIII необхідно зазначити, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження представляє собою процес, який починається з моменту набрання судовим рішенням законної сили і завершується настанням відповідних обставин, передбачених статтею 39 цього Закону.
При цьому, виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад верховенства права, за якого кожен з учасників має можливість реалізувати обсяг вимог наданих йому судовим рішенням.
Крім того, цей Закон не пов`язує початок реалізації цих прав з ухваленням державним виконавцем рішення про початок примусового виконання рішення на підставі виконавчого документа, а навпаки, прямо передбачає можливість виправлення невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, судом за заявою стягувача (абз. 2 ч. 4 ст. 4 Закону № 1404-VIII).
Враховуючи наведене вище, заміна сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, (процесуальне правонаступництво) можлива на будь-якій стадії адміністративного процесу, як на стадії розгляду справи так і на стадії виконання судового рішення, яке набрало законної сили, і відбувається виключно за відповідним рішенням суду, а не державного виконавця (що стосується заміни сторони виконавчого провадження), незалежно від того виданий судом виконавчий лист на момент звернення із заявою про правонаступництво та чи пред`явлений він (виконавчий лист) до примусового виконання.
Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 673/544/19, від 27 серпня 2020 року у справі № 804/536/18, від 02 жовтня 2020 року у справі № 169/380/17.
Колегія суддів зазначає, що під час розгляду питання про заміну сторони виконавчого провадження підлягають дослідженню докази, які підтверджують факт вибуття сторони виконавчого провадження (боржника або стягувача у виконавчому листі) та підстави для правонаступництва відповідної особи, що є можливим на всіх стадіях виконавчого провадження, а також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.
З матеріалів справи слідує, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року у справі № 1.380.2019.001618 задоволено позов ОСОБА_2 та визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови нарахувати та виплатити позивачу згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсацію за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області нарахувати позивачу згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсацію за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період із 29 січня 2011 року по 30 березня 2018 року нарахувати та виплатити позивачу цю компенсацію за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії.
Також, копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 23 квітня 2020 року підтверджується, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до довідки П`ятої Львівської державної нотаріальної контори № 911/02-14 від 03 червня 2021 року, свідоцтва про право на спадщину за законом за № 5-598 та витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі єдиним спадкоємцем ОСОБА_2 є його донька ОСОБА_1 .
Згідно наявної в матеріалах справи постанови  ВП № 61344484 від 24 червня 2021 року про повернення виконавчого документа стягувачу на підтвердження виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року відповідачем надіслано відповідь в якій зазначено: здійснено перерахунок пенсії стягувачу згідно судового рішення; з 01 березня 2020 року розмір пенсійної виплати становив 10149,00 грн; доплата пенсії за період з 24 січня 2020 року по 29 лютого 2020 року в сумі 2253,19 грн виплачена ОСОБА_2 відомостями березня 2020 року; доплата перерахованої пенсії по рішенню суду за період з 01 січня 2016 року по 23 січня 2020 року в сумі 28193,81 грн буде виплачена стягувачу після виділення додаткових коштів з Державного бюджету України. 
З огляду на вказану відповідь, державний виконавець прийшов до висновку про виконання рішення суду та повернення виконавчого документа стягувачу.
Щодо доводів відповідача про те, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року не виконане в повному обсязі, то колегія суддів зазначає, що факт виконання чи невиконання вказаного судового рішення не є предметом розгляду у даній справі, а тому такі доводи не беруться до уваги колегією суддів. 
Оскільки, відповідно до постанови державного виконавця від 24 червня 2021 року виконавчий документ повернуто стягувачу, а судове рішення, яке набрало законної сили, на примусовому виконанні не перебуває, то колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність достатніх правових підстав для заміни стягувача у виконавчому листі у цій справі.
При цьому, згідно зазначеної постанови стягувачу продовжено строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання до 24 червня 2024 року, проте матеріалами справи не підтверджується звернення заявника до органів виконавчої служби із відповідною заявою щодо виконання рішення суду.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви представника позивача від 09 липня 2021 року про заміну сторони у виконавчому провадженні.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 312, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – Михасів Світлани Миколаївни залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року про відмову в задоволенні заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні у справі №   1.380.2019.001618 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	В. Я. Качмар 	
Повне судове рішення складено 07 грудня 2021 року.