Справа № 359/7825/20                                                                                           Головуючий в суді І інстанції Яковлєва Л.В.
Провадження № 22ц-824/12090/2021                                                                  Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(у порядку письмового провадження)
 
13 грудня 2021 року                                                                                                            м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідачаМельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Гуля В.В.,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «БАНК ФОРВАРД» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2020 року АТ «БАНК ФОРВАРД» звернулось до суду із вказаним позовом, який обґрунтовувало тим, що між ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є АТ «БАНК ФОРВАРД» та ОСОБА_1 укладено договір про надання та використання платіжної картки № 101151586 від 31 жовтня 2012 року.
 Відповідач звернувся до банку із підписаною ним заявою № 101151586, яка в п. 1 містила пропозицію (оферту) про укладення договору про надання та використання платіжної картки. Банк пропозицію (оферту), викладену в заяві відповідача, акцептував (прийняв) 31 жовтня 2012 року шляхом здійснення дій, які відповідно п. 2.1 заяви вважаються акцептом оферти клієнта, а саме - відкрив поточний рахунок за № НОМЕР_1 та випустив на ім`я відповідача платіжну карту.
Відповідно п. 1 підписаної відповідачем заяви, договір про картку укладений на умовах, викладених в цій заяві, тарифах по карткам банку та Умовах надання та обслуговування платіжних карток Банку. Відповідно п. 3 Заяви, клієнт розуміє і погоджується з тим, що складовою та невід`ємною частиною Договору про картку є Умови по карткам (діючі Тарифи по карткам Клієнт отримує у день отримання Картки, а також діючі Тарифи та Умови по карткам, розміщені на офіційному сайті Банку в мережі Інтернет, з якими клієнт може у будь-який час ознайомитись (п. 2.12-2.20 Умов по Карткам).
26 січня 2018 року, а потім повторно 05 лютого 2020 року банк направив відповідачу заключний рахунок-виписку із вимогою погасити заборгованість за договором про картку в розмірі 46 073,57 грн., який ОСОБА_1 отримав 08 лютого 2020 року. 
Відповідно п. 4.18. Умов по карткам, погашення заборгованості повинне бути здійснене Клієнтом у строк не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів від дня виставлення Заключного Рахунку-виписки (тобто формування і направлення Клієнту), проте в порушення цих умов Договору про картку відповідачем кредитна заборгованість перед банком не погашена.
Позивач вказував, що внаслідок невиконання умов договору, відповідач має заборгованість перед банком станом на 28 вересня 2020 року в розмірі 49 638,60 грн., яка складається з: заборгованості за договором - 46 073,57 грн., 3% річних - 3 565,03 грн. 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2021 року позов задоволено в повному обсязі, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «БАНК ФОРВАРД» заборгованість у розмірі 46 073,57 грн., 3% річних в розмірі 3 565,03 грн. та судовий збір в розмірі 2 102 грн.
Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує зокрема на те, що місцевий суд не врахував, що позивачем не надано належних доказів в обґрунтування наявності розміру заборгованості, а саме детального розрахунку заборгованості за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_1 , внаслідок чого судом було стягнуто 3% річних на всю суму заборгованості, як по тілу так і по відсотках за користування кредитом, що суперечить вимогам закону.
Також апелянт вказує, що судом першої інстанції проігноровані доводи відповідача щодо того, що банком пропущено строки позовної давності, тому слід застосувати наслідки, передбачені ст. 252-261 ЦК України, а відтак вважає обґрунтованою лише наявність заборгованості за період з листопад 2017 по січень 2018 років по тілу кредиту в розмірі 6 705,46 грн. та по відсотках в розмірі 883,35 грн. 
Відповідач правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належними та допустимими доказами довів наявності договірних зобов`язань між сторонами, через порушення яких у відповідача перед позивачем виникла заборгованості у розмірі 46 073,57 грн., яку відповідачем не погашено, а відтак позивач має право на стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 46 073,57 грн., та 3% річних у розмірі 3 565,03 грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 31 жовтня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до банку із підписаною ним заявою № 101151586, яка в п. 1 містить пропозицію (оферту) про укладення договору про надання та використання платіжної картки. Банк пропозицію (оферту), викладену в заяві відповідача акцептував (прийняв) та цього ж дня уклав з відповідачем договір про надання та використання платіжної картки № 101151586, шляхом здійснення дій, які відповідно п. 2.1. заяви вважаються акцептом оферти відповідача, а саме, відкрив відповідачу поточний рахунок та випустив на ім`я відповідача платіжну картку з поточним рахунком № НОМЕР_1 (а.с 4-5).
Крім того, 23 листопада 2012 року між банком та відповідачем підписано довідку про умови кредитування та орієнтовану суму вартості споживчого кредиту в рамках продукту «Кредитна карта «РСУ» MasterCard», згідно яких: повернення кредиту здійснюється щомісячними рівними платежами протягом всього строку кредитування, мета кредиту - споживчі потреби, строк кредитування - від 0 до 60 місяців (з можливістю автоматичної пролонгації), процентна ставка фіксована в розмірі 49%, повернення кредиту здійснюється шляхом внесення коштів на рахунок (а. с. 7).
Відповідно п. 3.1, 3.5 підписаної відповідачем заяви, договір про картку укладений на умовах, викладених в цій заяві, тарифах по карткам банку та Умовах надання та обслуговування платіжних карток банку, з якими ОСОБА_1 ознайомлений, повністю згоден, їх зміст зрозумілий, та положення яких він зобов`язався неухильно дотримуватись. З моменту укладення договору про картку клієнт зобов`язаний в порядку та терміни, обумовлені Умовами по карткам, сплачувати банку комісійну винагороду та інші платежі відповідно діючих Тарифам по кредитам, а у випадку отримання кредиту в рамках договору про картку, зобов`язався погасити такий кредит відповідно Умов по карткам, а також сплатити банку відсотки за користування таким кредитом та інші платежі.
Умови надання та обслуговування платіжних карток, а також тарифи по продукту затверджені наказами по банку від 08 жовтня 2012 року за № 723 року та від 10 червня 2012 року за № 467 (а.с. 08-20).      
Згідно п. 4.1. Умов по карткам, які є невід`ємною частиною договору про картку, заборгованість клієнта перед банком за цим договором виникає в результаті: надання банком клієнту кредиту; нарахування банком процентів, що належать до сплати клієнтом за користування кредитом; нарахування банком плат і комісійних винагород, що належать до сплати клієнтом; виникнення інших грошових зобов`язань клієнта перед банком, визначених договором про картку (у тому числі тарифами та/або умовами по карткам).
Відповідач на підставі п. 7.10 Умов по карткам зобов`язався своєчасно погашати заборгованість, а саме: здійснювати повернення кредиту банку (погашати основний борг і понадлімітну заборгованість), сплачувати банку проценти, нараховані за користування кредитом, комісійної винагороди, плати та інші платежі згідно з договором. У випадку встановлення банком заключного рахунку - виписки здійснити погашення заборгованості в порядку і строки, встановлені відповідними положеннями розділу 4 даних Умов, а при виставленні скороченого заключного рахунку - виписки здійснити погашення заборгованості в розмірі, визначеному таким скорегованим заключним рахунком - випискою. Забезпечити погашення понадлімітної заборгованості і сплатити комісійну винагороду згідно з Тарифами.
У пункті 8.9. Умов по карткам зазначено, що банк має право стягувати з клієнта проценти за користування кредитом, плати, комісійні винагороди, а також інші платежі, передбачені договором (у тому числі Умовами по карткам та/або тарифами), у будь - який момент часу вимагати від клієнта погашення заборгованості шляхом виставлення клієнту заключного рахунку - виписки.
Банк, згідно п. 8.16 вказаних Умов, має право на власний розсуд визначити момент витребування кредиту і вимагати погашення клієнтом заборгованості в повному обсязі, сформувавши й направивши клієнту заключний рахунок - виписку, у тому числі, у випадку невиконання клієнтом своїх зобов`язань, передбачених даними Умовами, а також при припиненні дії картки.
Через наявну заборгованість, яка станом на січень 2018 року складала 46 073,57 грн. та на виконання вимог п. 8.16 Умов по карткам, відповідачу надсилався заключний рахунок - виписка 26 січня 2018 року та в подальшому 05 лютого 2020 року, який отримано ОСОБА_1 08 лютого 2020 року (а.с. 34, 35).
Згідно п. 4.18. Умов по карткам, погашення заборгованості повинне бути здійснене Клієнтом у строк не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів від дня виставлення Заключного Рахунку-виписки (тобто формування і направлення Клієнту).
Проте, відповідачем у позасудовому, добровільному порядку вказана у заключному рахунку - виписці заборгованість перед банком не погашена. Доказів протилежного суду сторонами не надано.
В свою чергу, згідно виписки по особовим рахункам № НОМЕР_2 від 31 жовтня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та вносив кошти в рахунок погашення заборгованості (а.с. 21-33, 118-141) та згідно розрахунку-виписці заключна заборгованість ОСОБА_1 , станом на 31 січня 2018 року, перед банком становить 46 073,57 грн. (а.с.34).
Зважаючи на вказане позивач просив суд стягнути з відповідача, крім вказаного розміру боргу, і 3% річних у розмірі 3 565 грн. 03 коп., розрахунок яких, станом на 25 червня 2020 року здійснено наступним чином: 46 073,57 х 3% х 944 / 366 = 3 565 грн. 03 коп. (46 073 грн. 57 коп. - сума заборгованості від якої розраховуються три проценти річних; період розрахунку - з 27 лютого 2018 року (перший день після закінчення 30 - денного строку оплати Заключного рахунку-виписки) по 28 вересня 2020 року - всього 944 дні). 
У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно ч. 1, 2 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.
Відповідно ч. 1, 2 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 листопада 2019 року по справі № 127/15672/16-ц, вбачається, що за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Аналогічні правові позиції викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що надані позивачем докази дають підстави вважати доведеним факт укладення між банком та відповідачем кредитного договору, на виконання якого позичальником були отримані кошти на платіжну картку, користування відповідачем кредитними коштами та невиконання належним чином умов договору, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 31 січня 2018 року, перед банком становить 46 073,57 грн., та 3% річних у розмірі 3 565,03 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що місцевим судом не доведено належними та допустими доказами розмір заборгованості відповідача за кредитним договором, оцінюються колегією суддів критично, з огляду на таке.
За приписами п.п. 3,6 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.
Згідно зі ст. 41 Закону України «Про Національний банк України» та ч.ч. 1, 2 ст. 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.
Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку, відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 року № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.
Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положення визначено, що інформація, яка міститься на первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа. Згідно пункту 5.4 цього Положення, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.
При цьому, п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом дня та є підтвердженням виконаних за день операцій, а тому виписки, надані Банком є належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 58-59 ЩІК України та підтверджують те, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, наданими Банком, а заключний розрахунок заборгованості та відомості про нараховані відсотки є належними доказами на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором від 31 жовтня 2012 року.
Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції проігноровані доводи відповідача щодо того, що банком пропущено строки позовної давності, тому слід застосувати наслідки, передбачені ст. 252-261 ЦК України, оцінюються колегіє суддів критично, оскільки з матеріалів справи вбачається, що місцевим судом відмовлено у застосуванні строків позовної давності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки доводи щодо пропуску позивачем строку позовної давності не ґрунтуються на умовах договору.
Згідно п. 4.18. Умов по карткам, погашення заборгованості повинне бути здійснене Клієнтом у строк не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів від дня виставлення Заключного Рахунку-виписки (тобто формування і направлення Клієнту).
Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу.
Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
Відповідно до Рахунку-виписки, направленої ОСОБА_1 , боржник мав сплатити заборгованість за кредитним договором до 27 лютого 2018року. Отже, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем дати оплати Клієнтом Заключної вимоги, згідно строків, встановлених Умовами. 
Таким чином, позивач звернувся до суду з даним позов в межах встановленого законом трирічного строку, а нарахування 3% річних відбулося з додержанням вимог законодавства, а тому посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем пропущено строки позовної давності передбачені ст. 267 ЦК України є безпідставними.
Інші доводи апелянта зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди ОСОБА_1 із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
 
Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2021 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач:                                                                        Судді: