Справа № 465/6742/19                                        Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/2794/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Категорія:69

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        25 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Ванівського О.М.
суддів:Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О., 
секретаря: Симця В.І.,
за участі : апелянта ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

       В листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Франківського районного суду м. Львова із позовною заявою до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
       В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що 03 жовтня 2003 року зареєстровано шлюб з відповідачем. У шлюбі в них народилось двоє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Вказувала на те, що останнім часом шлюбні відносини між ними фактично припинені. Під час спільного проживання між ними постійно виникали сварки внаслідок того, що кожен має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Також вони втратили почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, вони перестали бути родиною. Спільне життя та збереження шлюбу є неможливим. Вважає за необхідне розірвати шлюб між нею, позивачкою, та відповідачем.        
       Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2021 року позов задоволено.
       Шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстровано 03.10.2003р. у Міському відділі реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції, актовий запис № 2849 (свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 ), розірвано.
       Шлюб вважати розірваним з моменту набрання рішенням законної сили.
       Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.
       Не погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає що такі не відповідають фактичним обставинам справи, а рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
       Зазначає, що після одного із сімейних конфліктів, ОСОБА_2 було подано позовну заяву про розірвання шлюбу, проте, через два місяці вони примирились, конфлікт було врегульовано, та вони продовжили звикле подружнє життя, виховують дітей, разом проживають, ведуть спільне господарство.
       Вказує, що в позовній заяві немає покликання на факти окремого проживання та відсутності подружніх відносин, як на підставу позову про розірвання шлюбу. В матеріалах справи відсутні докази, що б підтверджували такі обставини. А факт, що вони з дружиною зареєстровані за різними адресами не може бути доказом відсутності фактичних шлюбних відносин.
Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2021 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, хоча про час та дату розгляду справи була повідомлена належним чином.
За вищенаведених обставин колегія суддів вважає можливим здійснити апеляційний розгляд справи за її відсутності – на підставі наявних у справі даних та доказів.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
       Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 
       Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції врахувавши те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач в судове засідання не прибув, відзиву на позовну заяву не подав, суд дійшов висновку, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе і такі обставини суперечать інтересам сторін, а відтак, шлюб слід розірвати.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
       Встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 03 жовтня 2003 року у Міському відділі реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції, актовий запис № 2849 (свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 ).
       У шлюбі в них народилось двоє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
       Згідно з частиною п`ятою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
       Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
       Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
       Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
       Твердження апелянта про те, що місцевий суд не вжив заходів щодо примирення сторін, є необгрунтованими, з огляду на таке.
       Позивач ОСОБА_2 в позовній заяві стверджувала, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинились, вони втратили почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, спільне життя та збереження шлюбу стало неможливим.
       Згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
       Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, і це не випадково, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення (ч. 7 ст. 240 ЦПК Укрваїни).
       Системний аналіз норм СК України вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
       Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.
       Встановивши, що збереження нормальних сімейних відносин між сторонами є неможливим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, що відповідає вимогам статей 24, 56 СК України.
       Беручи до уваги те, ОСОБА_1 не обґрунтовувалась необхідність надання строку на примирення подружжя, а також враховуючи те, що ОСОБА_2 не бажає зберігати подружні відносини із ОСОБА_1 , доводи відповідача про порушення його права на призначення подружжю строк для примирення є безпідставними.
       Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі №442/6319/16-ц та від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 08.11.2021 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

                                                                              Шеремета Н.О.