17.11.21
22-ц/812/2106/21
                                                          
МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 484/4351/20 
Провадження № 22-ц/812/2106/21 
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах : 
головуючого – Темнікової В.І.,
суддів – Бондаренко Т.З., Царюк Л.М., 
із секретарем судового засідання – Лівшенком О.С.
за участі представника відповідача Дорова А.О.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Максютенко О.А. в приміщенні того ж суду, за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,- 

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до відповідача про стягнення з відповідача заборгованості станом на 11.10.2020 року у розмірі 30844,19 грн за кредитним договором №б/н від 25.10.2007 року, а також про стягнення судових витрат у справі. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 25.10.2007 року.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві. 
Відповідачу було відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 12000 грн, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.
В редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01.03.2019 року згідно до п. 2.1.1.2.12 сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181 – го дня з моменту порушення зобов`язань, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі : 86,4% - для картки «Універсальна», 84 % - для картки «Універсальна голд».
У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості у відповідача ОСОБА_1 станом на 11.10.2020 року утворилася заборгованість в розмірі 30844,19 грн, яка складається з наступного: 27824,78 грн - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 20 грн - заборгованість за поточним тілом кредиту, 27804,78 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3019,41 грн – заборгованість за простроченими відсотками.
На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість станом на 11.10.2020 року за кредитним договором № б/н від 25.10.2007 року у розмірі 30844,19 грн, а також судові витрати.
Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 січня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» було задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 25.10.2007 року в розмірі - 30844 грн 19 коп.,станом на 11.10.2020 року, яка складається з: 27824,78 грн - заборгованість за тілом кредиту, 20.00 грн - заборгованість за поточним тілом кредиту, 27804,78 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками 3019,41 грн - заборгованість за простроченими відсотками, 0,00 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625, 0,00 грн - нарахована пеня, 0,00 грн - нараховано комісії та судовий збір в розмірі 2102 грн, а всього 32946 грн 19 коп.
Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 квітня 2021 року заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20.01.2021 року скасовано.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 вересня 2021 року у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості в сумі 30844,19 грн. відмовлено.
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 вересня 2021 року та ухвалити нове рішення, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі.
В апеляційній скарзі зазначає, що на підставі анкети-заяви № б/н від 25.10.2007 року відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено кредитний ліміт 11000,00 грн.
Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Крім цього, відповідач звертався до Банку з метою перевипуску карти.
Вказані обставини підтверджуються, зокрема, наявними в матеріалах справи розрахунком заборгованості, випискою по рахункам відповідача, довідками банку про зміну умов кредитування та про видані картки.
 
У виписці по руху коштів чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання відповідачем грошей, отримання ним коштів через банкомати, а отже й отримання кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.
       Крім того, при вирішенні справи суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в матеріалах даної справи наявні: витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (в редакції, що діяла на момент підписання анкети-заяви); копія наказу банку щодо затвердження «Умов та Правил надання банківських послуг» у редакції, що діяла на момент підписання анкети-заяви.
Тобто, до суду надано конкретну редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, до якої приєднався відповідач при підписанні анкети-заяви та укладенні договору, разом із наказом про її затвердження.
Також на підтвердження дійсності відповідної редакції Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ "ПриватБанк" до позовної заяви долучив клопотання про огляд на офіційному веб-сайті АТ КБ " ПриватБанк " та фіксування змісту редакції Умов та правил надання банківських послуг, яка діяла на день приєднання відповідача до відповідних умов.
Отже, на думку апелянта, укладення договору відповідачем у відповідності до ст. 634 ЦК України шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку, є доведеним.
Також апелянт вважає, що відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи викладені не в тій редакції, яка діяла на час підписання ним анкети-заяви, а також що він не знав про умови кредитування. Розмір наявної заборгованості відповідачем не спростовано.
Відтак, укладений між сторонами кредитний договір є правомірним відповідно до положень ст. 204 ЦК України, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним.
Отже на думку позивача, суд першої інстанції дійшов передчасних висновків про відмову в задоволенні позову, не врахував вищевказані обставини та звільнив відповідача від відповідальності з одних лише формальних міркувань.
Крім того вважає, що суд першої інстанції, безпідставно відмовивши у стягненні фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту) та нарахованих відсотків, порушив норми матеріального права.
 
Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за фактично отриманими коштами у розмірі 27824,78 грн - заборгованість за тілом кредиту в т.ч.: 20,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 27804,78 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту.
Платіж за умовами Договору включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами і частину заборгованості по кредиту. У разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою. Прострочене тіло кредиту - це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором.
Тобто, якщо позичальник своєчасно не повертає заборгованість за фактично використаними кредитними коштами (поточним тілом кредиту), така заборгованість стає простроченою та відображається у відповідній колонці розрахунку заборгованості.
Тому позивач наголошує, що суми, які він просить стягнути, належним чином обґрунтовані та підтверджені. Зокрема, із розрахунку заборгованості та виписки за картрахунками відповідача чітко вбачаються всі операції по зняттю (використанню) кредитних коштів, а також всі операції з часткового погашення заборгованості.
Отже, обставини справи свідчать про те, що відповідно до ч. 2. ст. 642 ЦК України відповідач прийняв і погодився з умовами кредитного договору, у тому числі щодо сплати відсотків.
Крім того, якщо суд першої інстанції вважав, що умовами договору не встановлена конкретна відсоткова ставка, він не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитом взагалі, адже в такому разі застосуванню підлягає ст. 1048 ЦПК України якою встановлено розмір процентів на рівні облікової ставки НБУ.
Тобто, якщо суд не погодився з наданим банком розрахунком заборгованості, він повинен був встановити дійсний розмір заборгованості, а не відмовляти у позові взагалі.
Однак суд першої інстанції не дослідив належним чином докази по справі, не звернув уваги на наявність заборгованості за тілом кредиту та без належних підстав відмовив у стягненні заборгованості за фактично отриманими коштами (тілом кредиту) та процентами.
Таким чином апелянт вважає, що суд першої інстанції, прийнявши рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, не оцінив усіх фактичних обставин справ та доводів позивача щодо наявності заборгованості відповідача та її розміру, неповно та не всебічно з`ясував обставини справи, допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушив норми матеріального та процесуального права. 
В судовому засіданні представник відповідача не визнав доводи апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
       Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).
       Рішення суду зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає. 
Так, приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що 25.10.2007 року відповідачу було відкрито картковий рахунок за кредитним договором № б/н, укладеним сторонами у формі заяви про відкриття рахунку та надання кредитної картки з встановленим кредитним лімітом на картковий рахунок. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. До кредитного договору банк додав Витяг Умов та правил надання банківських послуг.
       Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 11.10.2020 року становить 30844,19 грн, в тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 20,00 грн, заборгованість за простроченим тілом кредиту – 27804,78 грн, заборгованість за простроченими відсотками – 3019,41 грн.
Посилаючись на частини 1, 2 ст. 628, ч. 2 ст. 207 ЦК України, суд зазначив, що істотними умовами укладення кредитного договору є розмір суми кредиту, умови його надання, сплати процентів за користування кредитом, які визначаються при укладенні сторонами договору шляхом складення його в письмовій формі, що підписується сторонами. Кредитний договір вважається укладеним, якщо сторонами, у передбачених законом порядку та формі, досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов відповідно до норм чинного законодавства.
       Аналіз приведених норм матеріального права вказує, що правочин по укладенню кредитного договору вчиняється сторонами в письмовій формі, яким узгоджуються розмір кредиту, процентів за користування кредитом, у забезпечення виконання кредитного зобов`язання узгоджуються питання застосування до позичальника, в разі невиконання ним своїх зобов`язань, застосування неустойки (пені, штрафу) у розмірі визначеному кредитним договором, підписаному сторонами.
       Згідно розрахунку, який подано банком, заборгованість за поточним тілом кредиту відповідача складає 20 грн, а заборгованість за простроченим тілом кредиту 27804,78 грн.
       Суд першої інстанції вважав, що з наданих позивачем розрахунків заборгованості не зрозуміло, яким чином було вирахувано заборгованість за простроченим тілом кредиту і чим саме вона відрізняється від заборгованості за поточним тілом кредиту.
       Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що визначений АТ КБ «Приватбанк» розмір заборгованості є необґрунтований і таким, що не відповідає умовам договору. А оскільки, позивачем не надано належних доказів заборгованості за тілом кредиту, то нарахування відсотків не можуть вважатися підтвердженими. Крім того, непогашене тіло кредиту в розмірі 20 грн. неспівмірне по відношенню до нарахованих відсотків в розмірі 3019,41 грн. 
       Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
       Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення даних позовних вимог.
       Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти ( ч.1 ст. 1048 ЦК України). 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним ( ст. 1055 ЦК України).
Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633,634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ч.1ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.        
Приймаючи рішення суд виходив з того, що 25 жовтня 2007 року між позивачем та ОСОБА_1 був укладений договір на отримання кредитних коштів від АТ КБ "ПриватБанк" у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що складається з анкети-заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, викладених на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, а також з того, що вказане підтверджується змістом анкети-заяви позичальника, в якій вказано, що він із вищезазначеними документами ознайомлений та погоджується, що ці документи разом із заявою складають кредитний договір.
Проте Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як складову частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25 жовтня 2007 року шляхом підписання відповідачем анкети- заяви.
Неможливо в даному випадку також застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (25 жовтня 2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Не містять матеріали справи також доказів ознайомлення відповідача зі змінами Умов та Правил з 01.03.2019р.
За таких обстави Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. 
Колегія суддів з висновками суду в цій частині погоджується.
При цьому колегія суддів враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про не врахування судом того, що сторонами було укладено кредитний договір відповідно до вимог законодавства шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, що у заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, що заборгованість банком була визначена відповідно до зазначених Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, Тарифами та не спростована відповідачем, не є підставою для скасування чи зміни рішення суду, так як ці доводи є суб`єктивним тлумаченням позивача як обставин справи, так і законодавства, зазначеного в тексті рішення суду, яке регулює спірні правовідносини, та направлені на переоцінку доказів.
Однак, приймаючи рішення суд першої інстанції не звернув уваги, що додана позивачем до позову заява, підписана відповідачем 25 жовтня 2007 року, містить дані про тип та номер кредитної картки, а саме про те, що відповідачу видана кредитка «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» № НОМЕР_1 з датою відкриття рахунку 25.10.2007, а також містить інформацію про кредитний ліміт в сумі – 2000 грн, базову процентну ставку у розмірі 3% в місяць на залишок заборгованості.
За такого посилання відповідача та врахування їх судом на те, що відписана відповідачем заява не містить відомостей відносно типу платіжної банківської картки (кредитної або дебетової), її номеру, строку дії, про базову процентну ставку, строк дії кредитного ліміту та строк дії кредитної картки, не відповідають обставинам справи.
Отже, матеріали справи свідчать про наявність між сторонами кредитних правовідносин на підставі кредитного договору № б/н від 25 жовтня 2007 року, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, який був укладений сторонами шляхом підписання ОСОБА_1 анкети-заяви.
В матеріалах справи наявні докази про неодноразову зміну кредитного ліміту в продовж дії договору.
Так, згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта ОСОБА_1 , позивачем було проведено наступні операції щодо збільшення кредитного ліміту відповідача, а саме: 03липня 2008 року встановлено кредитний ліміт в розмірі 3000 грн., 11 лютого 2009р. встановлено кредитний ліміт в розмірі 1500 грн., 18 квітня 2009 року - в розмірі 1300 грн., 21 жовтня 2009 року - в розмірі 1100 грн., 05 січня 2011 року - в розмірі 1300 грн., 03 березня 2011 року-1500грн., 20 квітня 2011 року- 1700грн., 21 квітня 2011 року- 1700грн., 25 червня 2011 року- 1900грн., 28 липня 2011 року- 2100грн., 19 серпня 2011 року- 2500грн., 07 листопада 2012 року- 4000грн., 25 грудня 2012 року- 8000грн., 07 серпня 2013 року- 10000грн., 13 вересня 2013 року- 12000грн., 18 листопада 2014 року - 12000грн., 08 лютого 2019 року -00грн.(зниження кредитного ліміту) (а. с.21). 
Для здійснення операцій з отримання та повернення кредиту відповідач на підставі названого договору 25 жовтня 2007 року отримав картку № НОМЕР_1 зі строком дії до останнього дня травня 2013 року; 20.04.2011р. – картку № НОМЕР_2 зі строком дії до останнього дня лютого 2015 року; 18.11.2014р. – картку № НОМЕР_3 зі строком дії до останнього дня травня 2017 року; 14.06.2017 р. – картку № НОМЕР_4 зі строком дії до останнього дня вересня 2018 року; 23.10.2018 р. – картку № НОМЕР_5 - зі строком дії до останнього дня липня 2022 року (а. с.20). Про факт отримання кредитних карток також свідчить надана банком виписка по рахунку клієнта, з якої вбачається, що відповідач користувався вказаними картками, знімав кошти з банкоматів, здійснювала оплату в магазинах, тощо. Вказані операції неможливі без фізичного пред`явлення кредитної картки. 
При цьому колегія суддів враховує те, що виписка по рахунку згідно Переліку типових документів, затверджених наказом МЮ України №578/5 від 12.04.2012р., має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі.
Крім того, слід врахувати, що у постанові НБУ № 705 від 05.11.2014р. «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» також зазначено, що документи за операціями з використанням електронних платежів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань.
Таким чином, колегія суддів вважає, що матеріалами справи достовірно підтверджено, що між сторонами існують кредитні правовідносини на підставі кредитного договору № б/н від 25 жовтня 2007 року у вигляді відновлювальної кредитної лінії, а також те, що для здійснення операцій з отримання та повернення кредиту за даним кредитним договором відповідач отримав декілька карток, останню зі строком дії до останнього дня липня 2022 року. 
В той же час, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, пославшись на те, що з наданих позивачем розрахунків заборгованості не зрозуміло, яким чином було вирахувано заборгованість за простроченим тілом кредиту і чим саме вона відрізняється від заборгованості за поточним тілом кредиту, а оскільки, позивачем не надано належних доказів заборгованості за тілом кредиту, то нарахування відсотків не можуть вважатися підтвердженими. 
Визначаючи розмір непогашеного тіла кредиту (фактично отриманих та використаних коштів), суд першої інстанції не врахував, що заборгованість за тілом кредиту згідно розрахунку позивача має 2 складові: поточну заборгованість (тіло кредиту на звітну дату) та прострочену заборгованість (тіло кредиту прострочене на звітну дату).
Слід зазначити, що сума кредиту вважається простроченою у разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу. Тобто, прострочене тіло кредиту - це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором.
Тобто, якщо позичальник своєчасно не повертає заборгованість за фактично використаними кредитними коштами (поточним тілом кредиту), така заборгованість стає простроченою та відображається у відповідній колонці розрахунку заборгованості.
З розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів вбачається, що відповідач активно користувався відкритим картковим рахунком, загальна сума витрачених ним коштів перевищує встановлений ліміт, внаслідок чого виникла заборгованість за тілом кредиту.
Суд даним обставинам належної правової оцінки не надав та помилково відмовив у стягненні заборгованості за тілом кредиту у повному обсязі.
У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості у відповідача ОСОБА_1 станом на 11.10.2020 року згідно розрахунку банку, наданого до позовної заяви, утворилася заборгованість в розмірі 30844,19 грн, яка складається з наступного: 27824,78 грн - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 20 грн - заборгованість за поточним тілом кредиту, 27804,78 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3019,41 грн – заборгованість за простроченими відсотками.
Однак, повністю з таким розміром заборгованості за даним кредитним договором, колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного. 
Як уже зазначалося, згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, оскільки відповідач уклав кредитний договір з позивачем та отримав кредитні кошти від банку, він зобов`язаний повернути їх та сплатити проценти за користування кредитними коштами.
Заява позичальника, яка підписана відповідачем, містить в собі дані про встановлений розмір процентів, а саме 3% в місяць, що становить 36% річних. Доказів протилежного стосовно розміру погодженої сторонами процентної ставки відповідачем суду надано не було.
Як зазначено в розрахунку заборгованості, наданому до позову, банк починаючи з січня 2007р. до грудня 2012р. розрахував заборгованість, виходячи з погодженої сторонами первісної процентної ставки (36% річних), з січня 2013р. по серпень 2014р. з не погодженої процентної ставки (30% річних), з вересня 2014 року по 17 листопада 2014 року з не погодженої процентної ставки (34,8% річних), з 18.11.2014 по31.03.2015- у розмірі 32,4%, з 01.04.2015р. - 42%, а також з підвищеної відсоткової ставки – 84%.
Проте належних та допустимих доказів погодження інших процентних ставок в тому числі і підвищеної процентної (простроченої) ставки з позичальником позивачем суду надано не було, а тому у позивача були відсутні підстави для нарахування процентів за користування кредитними коштами за не погодженими, в тому числі і збільшеними процентними ставками. 
Як убачається із розрахунку заборгованості за кредитом, наданим позивачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, та зробленим за первісною процентною ставкою (36% річних), і цей розрахунок підтверджується випискою руху коштів за рахунком, станом на 11.10.2020 року залишок заборгованості за тілом кредиту складав 23088,37 грн., а залишок заборгованості за процентами складав – 3413,46 грн.
Проте, як убачається зі змісту позовної заяви, позивачем були заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості за процентами у сумі 3019,41 грн.
За такого колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в межах заявлених позовних вимог шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом станом на 11.10.2020 року у розмірі 26107,78 грн. яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 23088,37 грн. та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 3019,41 грн.
Проаналізувавши зазначені вище обставини у справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд зазначеним в тексті постанови обставинам належної правової оцінки не дав та не встановивши дійсні обставини по справі і не визначившись з характером спірних відносин та нормами матеріального права, що їх регулюють, помилково відмовив у задоволенні позовних вимог до відповідача в повному обсязі через не надання належної оцінки всім доказам, наявним в справі у їх сукупності, а тому рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом станом
на 11.10.2020 року у розмірі 26107,78 грн. яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 23088,37 грн. та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 3019,41 грн.
Доводи відповідача про пропущення строку позовної давності є необґрунтованими, виходячи з наступного.
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки ( стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої стаття 258 ЦК України) 
Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.  Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Відповідно до правил користування платіжною карткою, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору (правова позиція викладена в постанові ВСУ від 19 березня 2014р. справа № 6-14цс14).
Останню кредитну картку № НОМЕР_5 відповідач отримав 23.10.2018 р. зі строком дії до останнього дня липня 2022 року. До суду з позовом банк звернувся 07 грудня 2020р.,тобто в межах трирічного строку позовної давності.
Крім того, оскільки безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 25 жовтня 2007 року у вигляді підписаної сторонами заяви, не містить строку повернення кредиту (користування ним), то відповідно до вимоги частини другої ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.
Інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, виходячи з конкретних обставин по справі, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та позову в повному обсязі.
Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подачу позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2102 грн. Крім того, за подачу апеляційної скарги позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3153грн. Тому з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог (85 %) з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору за подачу позову та апеляційної скарги у розмірі 4466,75 грн. (( 2102 грн.+ 3153грн.):100%х85%).
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, - 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНН НОМЕР_6 , місце проживання- АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (код ЄДРПОУ 14360570, МФО № 305299, рахунок № НОМЕР_7 , місце знаходження- м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 25 жовтня 2007р. у розмірі 26107 грн.78 коп. та судові витрати у розмірі 4466 грн. 75 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий 

Судді

Повний текст постанови складено 22 листопада 2021 року