ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року	Львів	Справа № 463/10288/21 пров. № А/857/17959/21	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,
з участю секретаря судового засідання -           Омеляновської Л.В.,
а також сторін (їх представників):
від позивача –                                                     Мельник О.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 14.09.2021р. в адміністративній справі за позовом 7 прикордонного Карпатського загону Західного регіонального управління (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України до громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про примусове видворення іноземця за межі території України та його затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення (суддя суду І інстанції: Рудаков Д.І., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 17 год. 33 хв. 14.09.2021р., м.Львів),-
                                                      В С Т А Н О В И В:
14.09.2021р. позивач 7 прикордонний Карпатський загін Західного регіонального управління (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив примусово видворити громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України; затримати громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України на строк 6 (шість) місяців, починаючи з часу та дати фактичного затримання, а саме: 10 год. 15 хв. 12.09.2022р.; в порядку п.3 ч.2 ст.371 КАС України постанову суду звернути до негайного виконання (а.с.1-4).

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 14.09.2021р. заявлений позов задоволено; вирішено примусово видворити за межі території України громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ; затримати громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк, достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати 6 (шість) місяців, починаючи з часу затримання, а саме з 10 год. 15 хв. 12.09.2021р.; рішення суду в частині примусового видворення відповідача звернуто до негайного виконання (а.с.26-27).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач громадянин Республіки Гамбія ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що у своїй сукупності призвело до невірного вирішення справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.30-34).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що процедура звернення із розглядуваним позовом є порушеною, оскільки рішення про його примусове повернення було прийнято 14.09.2021р. і в цей же день позивач звернувся до суду із позовною заявою. За таких умов, позивач не надав йому фактичної можливості для виконання рішення про примусове повернення, при цьому кошти для придбання квитків він міг отримати у родичів, а тимчасовий документ для виїзду – через посольство своєї держави.
Також всупереч діючому законодавству України апелянт не був повідомлений про можливість оскарження рішення про примусове повернення, докази повідомлення прокурора про вказане рішення суду не представлені.
Наголошує на тому, що на Україну він потрапив законним шляхом, мав постійне місце проживання, через що є відсутніми підстави вважати про те, що він ухилятиметься від самостійного повернення до держави походження.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено під час судового розгляду, громадянин Республіки Гамбія ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , діючи у складі групи осіб, здійснив спробу незаконного перетинання державного кордону з України в Республіку Польща, поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон України, на напрямку 432 прикордонного знаку на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 », на відстані 1900 метрів до лінії державного кордону, територія Добромильської міської ради Самбірського району Львівської обл., внаслідок чого о 10 год. 15 хв. 12.09.2021р. був затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» від відділення інспекторів прикордонної служби «Мігово» відділу прикордонної служби «Смільниця» 7 прикордонного загону (а.с.5-7).
13.09.2021р. про затримання громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) позивачем проінформовано Департамент консульської служби Міністерства закордонних справ України (а.с.8).
Постановою Старосамбірського районного суду Львівської обл. від 14.09.2021р. у справі № 455/1402/21 відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.204-1 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення (а.с.13-14).
14.09.2021р. в.о.начальника 7 прикордонного загону відносно відповідача прийнято рішення про примусове повернення з України, яке громадянин Республіки Гамбія ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може виконати, у зв`язку із відсутністю документів, які надають право на перетинання державного кордону України, а також відповідних коштів.
Про вказане рішення повідомлено прокурора листом позивача № 21/21597 від 17.09.2021р.
Родинні зв`язки у вищевказаного громадянина на території України відсутні. Україну він розглядає як транзитну країну для подальшого незаконного потрапляння до країн Західної Європи, з метою пошуку кращих умов проживання.
Зміст вказаного рішення відповідачу доведено на англійській мові за участі перекладача Мельник О.В. (а.с.15 і на звороті).
Окрім цього, відповідач в`їхав на територію України в установленому порядку в 2018 році через пункт пропуску «Гоптівка» (а.с.7).

Відповідач не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, не має посвідки на тимчасове проживання на території України. Обставин, передбачених ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в ході судового розгляду не встановлено.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не має законних підстав для перебування на території України. У нього не виявленого паспортного документа, наявність якого є обов`язковою відповідно до ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Незаконний перетин ним державного кордону України в напрямку до країн Європейського Союзу свідчить про те, що останній порушив вимоги ст.ст.4, 9, 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» і відповідно до вимог ст.30 цього Закону підлягає примусовому видворенню.
Із врахуванням наведеного є наявними підстави для затримання відповідача з метою забезпечення виконання судового рішення.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заявленого позову є вірними, оскільки вони ґрунтуються на фактичних обставинах справи та відповідають вимогам чинного законодавства, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України № 3773-VI від 22.09.2011р. «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Згідно із ст.2 вказаного Закону правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.
За приписами ч.1 ст.26 цього Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст.26 вказаного Закону).
Відповідно до ч.3 ст.29 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.
Абзацом першим ч.1 ст.30 наведеного Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Відповідно до абз.1 ч.4 ст.30 зазначеного Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Між Україною та Республікою Гамбія будь-які міжнародні угоди про реадмісію не укладалися і ратифікувалися.
Таким чином, громадяни Республіки Гамбія, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню, через що до них також можуть бути застосовані процедури затримання для ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України із поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Відповідач ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, визнаний судом винним у незаконному перетині державного кордону України, через що останній не має законних підстав для перебування в Україні.
Окрім цього, у відповідача не виявленого паспортного документа, наявність якого є обов`язковою відповідно до ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», що стверджується змістом протоколу від 12.09.2021р. особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів (а.с.6).
Також у справі наявна лише фотокопія першої сторінки паспорта відповідача, що не може замінювати собою оригінал паспортного документа (а.с.7).

Згідно з ч.ч.2 і 3 ст.25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.
Рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.
Відповідач не звертався із заявою про добровільне повернення та ухилявся від обов`язку виїзду з України. 
Водночас, відсутність документів та коштів достовірно підтверджує об`єктивну неможливість добровільного виїзду відповідача за межі території України у легальний спосіб, а також виконання рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни.

Таким чином, враховуючи наявність умов, які свідчать про неможливість добровільного повернення відповідача в країну походження або третю країну, виконання рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, позивачем обґрунтовано та підставно заявлені розглядувані позовні вимоги щодо примусового видворення відповідача.

Також під час судового розгляду з`ясовано, що відповідач українською мовою не володіє, родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження немає, на території України знаходиться нелегально, фактично має намір будь-яким шляхом потрапити до країн Західної Європи, через що є всі підстави вважати, що відповідач за будь-якої можливості буде ухилятися від виїзду за межі України. За таких обставин з метою реалізації державної політики у сфері міграції позивачем своєчасно та розсудливо подано позов про примусове видворення іноземця з України, затримання з метою ідентифікації та забезпечення його видворення за межі території України.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства врегульовані приписами ст.289 КАС України.
Відповідно до ч.1 ст.289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:
1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;
2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;
4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Відповідно до п.1 розділу VI Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України № 353/271/150 від 23.04.2012р. (із змінами і доповненнями), якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.
З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

Із змісту наведеного слідує, що законодавцем фактично виділено окремий випадок звернення із позовною заявою - про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації; фактичною підставою для такого звернення є відсутність в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.
При цьому, можливість звернення із таким позовом не пов`язана законодавцем саме із процедурами видворення іноземця чи особи без громадянства або передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.
Оскільки на час звернення із розглядуваним позовом про примусове видворення анкетні дані відповідача не були достовірно встановлені (тобто, останній не є ідентифікованим), тому позивач правомірно звернувся до суду із вимогою про затримання відповідача з підстав ідентифікації, а також забезпечення подальшого видворення за межі території України.

На наявність передбачених законом підстав для затримання відповідача вказує те, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснив спробу незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску; був затриманий і при собі не мав документів, що посвідчують особу, що дає обґрунтовані підстави для затримання останнього.
У своїй сукупності вказані обставини свідчать про наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач перешкоджатиме процедурі видворення, при цьому визначальним моментом в цій ситуації є відсутність у відповідача діючих документів на виїзд з України.

Додатково колегія суддів зазначає, що аналіз сукупності зазначених обставин вказує на те, що затримання відповідача є необхідним та виправданим за наведених умов, таке дозволить компетентним органам в установленому порядку здійснити відповідні процедури видворення щодо відповідача.
Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВАС України № 1 від 25.06.2009р. «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
Зокрема, відповідно до п.«f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
У пункті 103 Рішенні Європейського суду з прав людини від 17.04.2014р. «Справа «Анатолій Руденко проти України», стало остаточним 17.07.2014р. (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, шо відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява № 26629/95, п.78. ЄСПЛ 2000- III, та «Станев проти Болгарії» [ВП], заява N 36760/06, п.143, ЄСПЛ 2012).
Колегія суддів наголошує, що норми п.1 ст.5 Конвенції мають на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Колегія суддів вважає, що принциповим моментом в розглядуваній справі є затримання відповідача за спробу незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску.
Виділяючи такі обставини, норми ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вважають їх беззаперечною підставою для примусового видворення іноземця без необхідності з`ясування питань невиконання в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

В частині доводів апелянта колегія суддів враховує, що про наявність рішення позивача про примусове повернення ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , було достовірно відомо, також останній в присутності перекладача пояснив причини неможливості його виконання.
Про вказане рішення та причини його невиконання зазначено у позовній заяві, з якою відповідач був ознайомлений в перекладі на англійську мову (а.с.16).
Окрім цього, твердження апелянта про те, що неознайомлення відповідача з рішенням про примусове повернення позбавило його можливості вжити заходи, спрямовані на добровільне залишення території України або на оскарження рішення в примусовому порядку, колегія суддів вважає голослівними, оскільки за фактичних обставин справи відповідач не в змозі був покинути територію України у встановлений строк.
При цьому, будь-якої достовірної інформації про наявність у відповідача родичів на території України, його звернення до посольства Республіки Гамбія під час судового розгляду не здобуто.
Звідси, позивачем дотримано встановлений законодавством порядок видворення іноземців та осіб без громадянства з території України, а наведені доводи апеляційної скарги не спростовують правильності та обґрунтованості вжитих зі сторони позивача заходів стосовно відповідача для його ідентифікації і подальшого видворення.

Колегія суддів відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій ним апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а відтак останні не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підставність та обґрунтованість заявленого позову, а тому заявлений позов підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

Разом з тим, під час винесення рішення судом не враховані приписи ч.1 ст.289 КАС України, якою передбачені окремі види затримання іноземців та осіб без громадянства.
Оскільки судом повністю задоволено заявлений позов, вимоги якого стосувалися затримання громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, в резолютивній частині рішення суду не визначено конкретну мету затримання відповідача, тому останню слід змінити в цілях усунення такого недоліку.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно по суті вирішив розглядуваний спір, однак неправильно застосував норми матеріального права (не застосував закон, який підлягав застосуванню), через що оскаржуване рішення слід змінити.
В решті рішення суду прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків прийнятого судом рішення, а тому підстави для його скасування чи зміни у цій частині є відсутніми.

За правилами ст.ст.288, 289 КАС України підстав для розподілу судових витрат в цій справі немає.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.ст.272, 288, 289, ст.310, п.4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325 КАС України, апеляційний суд, -
                                                 П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) задовольнити частково.
Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 14.09.2021р. в адміністративній справі № 463/10288/21 змінити, виклавши частину третю резолютивної частини рішення в наступній редакції:
«Затримати громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, із поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання, а саме з 10 год. 15 хв. 12 вересня 2021 року.».
В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.      

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	С. М. Кузьмич 	
Повне судове рішення складено 20.10.2021р