КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
                                    Апеляційне провадження № 22-ц/824/13296/2021
                              Справа 755/5706/18
П О С Т А Н О В А

 
Іменем      України
 
24 листопада 2021 року                                                                                            м. Київ
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
            суддів                                                 Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
            за участю секретаря              Мороз Н.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року, ухвалене у складі судді Астахової О.О. в м. Київ у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_1 , третя особа Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про виселення із самоправно зайнятого приміщення,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
В квітні 2018 року позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» звернулося до суду із позовом про виселення із самоправно зайнятого приміщення.
Посилалось на те, що на підставі розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 13 лютого 2015 року № 61 «Про організаційно-правові засади, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» будинок АДРЕСА_1 16 лютого 2015 року був переданий на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва». 
Квартира АДРЕСА_2 належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва і в ній не мають зареєстрованого місця проживання будь-які особи, однак у вказаній квартирі проживає відповідач ОСОБА_2 , який самоправно займає квартиру. Направлений відповідачу лист від 01 березня 2018 року про звільнення житла до 12 березня 2018 року залишений без задоволення. 
Посилаючись на ч. 3 ст. 116 ЖК України, позивач просив виселити відповідача із самоправно зайнятого жилого приміщення, а саме із квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року позов КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» задоволено, виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 , вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду мотивоване тим, що відповідач самовільно зайняв спірну квартиру, яка належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва та закріплена на праві господарського відання за позивачем. Відповідач не має зареєстрованого місця проживання у квартирі і документів, які б підтверджували правомірність користування ним квартирою, він суду не надав.
 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року залишено без задоволення.
 
Відповідач ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його упередженість, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року та закрити провадження в справі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що при вирішенні спору суд не застосував норми Конституції України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ, які забороняють позбавлення особи права та житло і роблять його безпритульним. Судом не враховано, що спірне житло було його постійним місцем проживання, де він тривалий час мешкав, і до якого вселився як член сім`ї наймача - його матері ОСОБА_3 , оплачуючи комунальні послуги, а після смерті матері продовжував проживати у квартирі зі своєю дружиною і оплачувати комунальні послуги, погашав борг, провів ремонт. З метою оформлення права власності звернувся до нотаріуса, який відмовив у оформленні спадщини, оскільки квартира не приватизована. Наведене спростовує висновки суду про його самоправне вселення. 
Вказував, що суд розглянув справу у його відсутності і він взагалі не був повідомлений про судовий розгляд справи. Допущене судом порушення позбавило його передбаченого законом права на участь у судових засіданнях, в тому числі надати докази щодо правомірності його вселення і проживання у спірній квартирі. 
Суд не врахував приписи ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо дотримання правових підстав для втручання у його приватне життя. Порушено ст. 1 Першого протоколу Конвенції, бо відсутній справедливий баланс між інтересами суспільства і його правами на житло. 
Суд не звернув уваги на відсутність доказів цивільної процесуальної дієздатності позивача, в тому числі, що будинок по АДРЕСА_1 перебуває на його балансі.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2020 року з урахуванням ухвали від 25 серпня 2020 року про виправлення описки апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про виселення, вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спірна квартира АДРЕСА_2 дійсно належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва і закріплена на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва»; наймачем вказаної квартири була мати відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , однак вона померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя матері відповідач ОСОБА_2 вселився до спірної квартири як член сім`ї наймача (син) і мешкає в ній. Після смерті матері у 2017 році він проводить від свого імені та за рахунками, відкритими на ім`я померлого наймача ОСОБА_3 , оплату вартості використаних ним комунальних послуг, що підтверджується квитанціями та рахунками надавачів послуг. Отже, судом апеляційної інстанції не встановлено факту самоправного вселення відповідача у спірне житло. При розгляді справи судом також враховано відсутність у справі доказів наявності іншого житла у відповідача, а тому він дійшов висновків про необґрунтованість заявленого позову та відсутність підстав для його задоволення. Апеляційним судом також відхилено як безпідставні доводи позивача щодо протиправного вселення ОСОБА_2 , з огляду на відсутність у нього реєстрації місця проживання у спірній квартирі, оскільки наявність чи відсутність реєстрації особи у житловому приміщенні не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
 
Постановою Верховного Суду від 04 серпня 2021 року частково задоволено касаційну скаргу  КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з тих підстав, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів апеляційним судом не встановлені дійсні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд. 
 
Під час апеляційного перегляду судові засідання неодноразово відкладалися в зв`язку з неявкою відповідача ОСОБА_2 , який повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи за відомими апеляційному суду адресами ( АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , а також за вказаною для листування адресою АДРЕСА_5 ), крім того, ОСОБА_2 викликався в судове засідання шляхом розміщення оголошень на сайті судової влади і телефонограмою (а. с. 165 т. 2), разом із тим, відповідач жодного разу в судове засідання не з`явився, поважних причин неявки суду не повідомив.
Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Відповідно до п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Частиною 1 ст. 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи наведене, оскільки відповідач, який сам подав апеляційну скаргу, належним чином обізнаний про рух справи та повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, доказів поважності неявки і причин для відкладення розгляду справи в судове засідання не надав, а також з огляду на необхідність розгляду справи в межах процесуального строку, встановленого законом, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у його відсутності.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.
 
Відповідач в апеляційній скарзі посилався на розгляд справи у його відсутності, без повідомлення його належним чином про час і дату розгляду справи.
 
Так, повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. ст. 128 - 130 ЦПК України.
Частинами 1 - 4 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка не є обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
 
Згідно із ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
 
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
 
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. 
 
Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. 
 
Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_2 був повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи.
 
Апеляційний суд враховує, що на а. с. 29 - 32, 39, 44 - 45 т. 1 знаходяться конверти із судовими повістками на ім`я ОСОБА_2 , повернуті до суду з відмітками «за закінченням встановленого строку зберігання».
 
Розглядаючи справу, суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув, розглянувши справу за відсутності ОСОБА_2 , щодо якого відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, чим позбавив відповідача можливості скористатись наданими йому ст. ст. 43, 49 ЦПК України процесуальними правами при розгляді справи.
                                                              
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
За таких обставин, оскільки відповідач обґрунтовує свою апеляційну скаргу розглядом судом справи за його відсутності без повідомлення належним чином, рішення суду першої інстанції не може вважатися законним і обґрунтованим і підлягає скасуванню.
 
Вирішуючи по суті позовні вимоги КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про виселення ОСОБА_2 , апеляційний суд враховує наступне.      
 
Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 13 лютого 2015 року № 61 закріплено з 16 лютого 2015 року на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» об`єкти житлового і нежитлового фонду територіальної громади м. Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, та елементи зовнішнього благоустрою згідно з додатками 1, 2, 3 (а. с. 3 - 8 т. 1).
На а. с. 10 т. 1 знаходиться копія заяви ОСОБА_2 на ім`я начальника ЖЕД-403 Дніпровського району м. Києва від 23 лютого 2018 року про те, що він проживає більше 10 років за адресою АДРЕСА_3 та в зв`язку з цим просить зафіксувати фактичне проживання його за вказаною адресою та надати йому відповідний акт про фактичне проживання, що можуть підтвердити його сусіди.
Листом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» від 01 березня 2018 року повідомлено ОСОБА_2 про необхідність надання до ЖЕД-403 документи, що підтверджують правомірність користування майном територіальної громади м. Києва, а саме квартири АДРЕСА_2 , у випадку ненадання документів - звільнити квартиру АДРЕСА_2 в термін до 12 березня 2018 року та передати ключі начальнику ЖЕД-403 (а. с. 11 т. 1).
На а. с. 12 т. 1 наявний припис КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» від 01 березня 2018 року на ім`я ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятого житлового приміщення за адресою АДРЕСА_3 до 14 березня 2018 року.
На а. с. 13 т. 1 наявний акт КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» від 19 березня 2018 року, складений комісією в складі старшого майстра ЖЕД 403, майстрів т/д ЖЕД 403 про те, що самовільно зайняте житлове приміщення за адресою АДРЕСА_3 не звільнено.
На а. с. 14 т. 1 наявна інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою АДРЕСА_3 , згідно якої відомості у реєстрі про реєстрацію прав власності не нерухоме майно відсутні.
Згідно листа відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб від 10 квітня 2018 року № 1-34/230, за адресою АДРЕСА_3 особи не зареєстровані (а. с. 15 т. 1).
Згідно довідки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрації місця проживання ГУ ДМС в м. Києві від 24 квітня 2018 року, ОСОБА_2 по м. Києві зареєстрованим не значиться (а. с. 20 т. 1).
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Крім того, до заяви про перегляд заочного рішення відповідачем ОСОБА_2 надано нові докази, а саме копію паспорту, згідно якого ОСОБА_2 зареєстрований в АДРЕСА_6 , знятий з реєстрації місця проживання 23 березня 2018 року (а. с. 58 т. 1), копію паспорта, згідно якого ОСОБА_3 зареєстрована в АДРЕСА_3 з 18 грудня 1990 року (а. с. 59 т. 1), копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , згідно якої він є сином ОСОБА_3 (а. с. 60 т. 1), копію витягу з реєстру територіальної громади м. Києва, згідно якого з 13 грудня 1990 року за адресою АДРЕСА_3 зареєстрована ОСОБА_3 (а. с. 61 т. 1), копії повідомлень по особовому рахунку НОМЕР_2 за жовтень 2017 року, квітень 2019 року, липень 2018 року, травень 2018 року, вересень 2018 року, грудень 2018 року з квитанціями про їх оплату (а. с. 62 - 75 т. 1).
 
До апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_2 надано копію постанови державного нотаріуса Сабадаш О.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17 серпня 2017 року, згідно якої ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за адресою АДРЕСА_3 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а. с. 110 т. 1), копію відповіді Дніпровської райдержадміністрації від 27 лютого 2018 року, згідно якої відомості про квартиру АДРЕСА_2 реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні (а. с. 109 т. 1), копії повідомлень та квитанцій про сплату комунальних послуг з жовтня 2017 року по березень 2019 року (а. с. 125 - 224 т. 1), та заявлено клопотання про долучення цих доказів до матеріалів справи.
 
До касаційної скарги позивачем КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» надано копію листа Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 09 липня 2020 року № 1-34/268, згідно якого ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 з 13 грудня 1990 року по 01 вересня 2017 року, після цього знята з реєстрацію місця проживання в зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 51 т. 2); довідку про нарахування та сплату по особовому рахунку № НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ) за період з 01 липня 2018 року 01 серпня 2020 року ОСОБА_3 , згідно якого станом на липень 2020 року наявна заборгованість в розмірі 11595,90 грн. (а. с. 54 т. 2).
 
Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
 
Скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2020 року з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції постановою від 04 серпня 2021 року, Верховний Суд зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги та не перевірив належним чином доводи позивача про наявність у відповідача іншого зареєстрованого місця проживання як до, так і після смерті наймача ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійшовши передчасного висновку про те, що ОСОБА_2 вселився до спірної квартири як член сім`ї наймача - його матері ОСОБА_3 та за її згодою проживав з нею однією сім`єю до дня її смерті, а тому відповідно до ст. 64, 65 ЖК УРСР набув право на користування відповідним жилим приміщенням, в тому числі і після смерті наймача.
Верховним Судом надано вказівку, що під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати зазначене Верховним Судом, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін щодо правовідносин, які між ними склалися; встановити належним чином дійсні обставини у справі; наявність або відсутність у відповідача права на проживання у спірному житловому приміщенні; наявність або відсутність достатніх підстав для виселення відповідача з урахуванням фактичних обставин у цій справі; ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.
 
Враховуючи необхідність виконання вказівок Верховного Суду в цій справі та встановлення належним чином дійсних обставин у справі, апеляційний суд приймає докази, надані сторонами на стадії апеляційного перегляду, та надає їм відповідну оцінку.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) об`єктом захисту називає порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів цивільної процесуальної дієздатності позивача, з огляду на відсутність у нього права повного господарського відання у відношенні будинку по АДРЕСА_1 і як наслідок наявність підстав для закриття провадження у справі апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.
З огляду на те, що позивач є юридичною особою, яка зареєстрована у встановленому законом порядку (відомості є у відкритому доступі), то він має цивільну процесуальну дієздатність. 
Із доводів апеляційної скарги вбачається, що відповідач помилково ототожнює цивільну процесуальну дієздатність позивача із наявністю чи відсутністю у останнього права повного господарського відання у відношенні будинку по АДРЕСА_1 , що у свою чергу може бути підставою для відмови у позові, а не підставою для закриття провадження, як помилково вважає відповідач.
Доводи відповідача про відсутність у позивача права повного господарського відання у відношенні будинку по АДРЕСА_1 є бездоказовими та суперечать наявному у справі розпорядженню Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 13 лютого 2015 року, згідно якого за позивачем закріплено на праві повного господарського відання об`єкти житлового і нежитлового фонду сфери управління Дніпровської райдержадміністрації згідно з додатками №, № 1, 2, 3, з яких у справі є лише додаток № 1, на підставі якого відповідач робить такі висновки, за відсутності інших додатків.
Посилаючись на вказані обставини, відповідач всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77 - 80 ЦПК України, які б підтверджували, що квартира АДРЕСА_2 перебуває на балансі іншої юридичної особи, яка наділена правом розпорядження цим житлом, як і не зазначив таку особу.
 
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
У статті 58 ЖК УРСР зазначено, що єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, який у будинках державного та громадського фонду видається на підставі рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування на вільне жиле приміщення.
Відповідно до статті 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється за договором найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення.
Згідно п. 69 - 72 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових 
умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 р. N 470, на підставі  рішення  про  надання  жилого  приміщення  в будинку державного  або  громадського  житлового  фонду виконавчий комітет районної,  міської,  районної в місті, селищної, сільської Ради народних  депутатів  видає громадянинові ордер (додаток N 7), який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він 
виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. При  вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/454/17 сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ у справах з приводу користування житловими приміщеннями. Зокрема, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
 
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
 
Самоправними визнаються дії, що свідчать про заняття жилого приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні (без відповідного рішення про надання цього приміщення та ордера на житлове приміщення).
Виселення такої особи пов`язане з відсутністю у неї будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
 
Заперечуючи проти позову відповідач зазначив, що вселився у спірну квартиру за кілька років до смерті його матері ОСОБА_3 , яка була наймачем спірної квартири з 1990 року, тобто як член сім`ї (син) наймача, а тому має право на проживання у спірному житловому приміщенні і після смерті наймача; іншого житла у нього немає, а тому виселення призведе до того, що відповідач стане безхатченком.
 
Так,  із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 була наймачем квартири АДРЕСА_2 та мала зареєстроване місце проживання у цій квартирі з 13 грудня 1990 року та проживала у квартирі до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ці обставини не заперечуються сторонами, однак, з урахуванням вимог статті 58 ЖК УРСР у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження права на проживання у спірній квартирі наймача ОСОБА_3 , в тому числі у період з 13 грудня 1990 року до 02 лютого 2017 року.
 
ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 , що підтверджується його свідоцтвом про народження.
 
ОСОБА_2 мав зареєстроване місце проживання у квартирі АДРЕСА_7 з 09 квітня 2002 року по 23 березня 2018 року. Докази на підтвердження наявності у відповідача іншого житла та зареєстрованого місця проживання після 23 березня 2018 року у справі відсутні.
 
Також із матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_3 (матері відповідача) у 2017 році, ОСОБА_2 проводить від свого імені та за рахунками, відкритими на ім`я померлого наймача ОСОБА_3 , оплату вартості використаних ним комунальних послуг, що підтверджується квитанціями та рахунками надавачів послуг.
 
Відповідно до статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
 
Статтею 65 ЖК УРСР передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
 
Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи мають вони зареєстроване місце проживання у цьому жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
 
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року в справі № 553/345/15-ц, а також у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак, відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.
 
Разом із тим, доводи апеляційної скарги, що відповідач вселився у спірну квартиру за кілька років до смерті його матері ОСОБА_3 , яка була наймачем спірної квартири з 1990 року, тобто як член сім`ї (син) наймача та з її дозволу, та вів з нею спільне господарство, а тому має право на проживання у спірному житловому приміщенні і після смерті наймача, не підтверджуються жодними доказами, крім змісту самої апеляційної скарги.
 
Надані відповідачем до апеляційної скарги копії рахунків надавачів послуг та квитанції на їх оплату датовані періодом з жовтня 2017 року по березень 2019 року, тобто вже після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому не можуть вважатися належними та допустимими доказами вселення та проживання його в спірній квартирі у час, що передував цьому періоду.
 
Інших доказів, якими би підтверджувалось використання відповідачем ОСОБА_2 спірної квартири для проживання як єдине місце проживання до смерті ОСОБА_3 , а також ведення з нею спільного господарства, відповідачем надано не було.
 
При цьому апеляційний суд враховує, що ОСОБА_2 був зареєстрований з 09 квітня 2002 року по 23 березня 2018 року в квартирі АДРЕСА_7 та мав право користування нею разом зі своєю дружиною, а із заявою про складання акту про факт проживання в спірній квартирі ОСОБА_2 звернувся лише 23 лютого 2018 року, тобто через рік після смерті його матері ОСОБА_3 .
 
Апеляційний суд приймає до уваги, що за життя ОСОБА_3 не зверталася до відповідних органів з приводу реєстрації ОСОБА_2 у спірну квартиру та нарахування оплати за надання житлово-комунальних послуг на двох осіб.
 
Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку про самовільне вселення відповідача в жиле приміщення без будь-яких правових підстав, зокрема без відповідного рішення про надання йому цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення, без згоди наймача жилого приміщення.
 
Оцінюючи вимоги позивача про виселення ОСОБА_2 на їх відповідність Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у системному зв`язку з доводами апеляційної скарги про те, що виселення позбавить ОСОБА_2 єдиного житла, апеляційний суд враховує наступне.
 
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
 
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
 
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).
 
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Пунктом 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.
 
Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
 
Проживання відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі, яка є об`єктом комунальної власності, фактично позбавляє територіальну громаду можливості володіти, користуватися та розпоряджатися даним майном.
 
Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям об`єкта із комунальної власності, становлять суспільний публічний інтерес.
 
У свою чергу, звернення комунального підприємства, на балансі якого знаходиться спірна квартира, з позовом до суду про виселення спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про усунення перешкод у володінні територіальною громадою комунального майна (квартири), до якої без наявних на те правових підстав вселився відповідач.
 
Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності втручання держави у майнові права ОСОБА_2 , який не має права проживання у спірному житловому приміщенні, критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном.
 
Враховуючи наведене,апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість позову і задоволення його в повному обсязі шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України.
 
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для його скасування, із прийняттям нової постанови про задоволення позову.
 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із позивача на користь відповідача судові витрати в розмірі 1762 грн.судового збору, понесених ним за подання позову, та 4204 грн. за подання касаційної скарги (а. с. 48 т. 2), разом 5966 грн.
 
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову.
Позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_1 , третя особа Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про виселення із самоправно зайнятого приміщення задовольнити.
Виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (м. Київ вул. Челябінська 9-г код ЄДРПОУ 39606435) судові витрати в розмірі 5966 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
            
            Повний текст постанови складено 25 листопада 2021 року.

Головуючий:                                                                                     Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                 Фінагеєв В.О. 
 
                                                                                                                        Яворський М.А.