П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/6999/21	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
                   суддів  –  Кравця О.О.,
                                 – Зуєвої Л.Є.,

за участю: секретар судового засідання – Уштаніт Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року, прийняте у складі суду судді Єфіменка К.С. в місті Одеса  по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,- 

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, в якому позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 61-67), просив суд:
визнати протиправними дії та бездіяльність Центрального міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 11-Г, ЄРДПОУ 44082145), яка полягала у не наданні ОСОБА_1 , шляхом відмови надання такої публічної інформації на запити ОСОБА_1   № 31/2020 від 7 грудня 2020 року. № 31 1/2020 (повторний) від 10 січня 2021 року, № 31-2/2020 (утретє) від 21 січня 2021 року:
- чи перебувало на обліку Офісу платників податків Державної податкової служби акціонерна енергопостачальна компанія «Київенерго» (ЄРДПОУ - 00131305) а у наступному публічне акціонерне товариство «Київенерго» (ЄРДПОУ - 00131305) у період з 2007 року до 2015 року;
- яку суму податку на прибуток було сплачене акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (ЄРДПОУ 00131305) а у наступному відповідно публічним акціонерним товариством «Київенерго» (ЄРДПОУ - 00131305) у період з 2007 року до 2015 року (надати щорічні показники);
- яку суму податку на додану вартість було сплачене акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (ЄРДПОУ 00131305) a у наступному вiдповiдно публічним акцiонерним товариством «Київенерго» (ЄРДПОУ - 00131305) у період з 2007 року до 2015 року (надати щорічні показники);
зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 11-Г, ЄРДПОУ 44082145) утриматися від нових відмов у наданні ОСОБА_1 цієї інформації та вчинити дії, а саме надати ОСОБА_1 наступну публічну інформацію на запити № 31/2020 вiд 7 грудня 2020 року, № 31-1/2020 (повторний) від 10 січня 2021 року, № 31-2/2020 (утретє) від 21 січня 2021 року:
- чи перебувало на обліку Офісу платників податків Державної податкової служби акціонерна енергопостачальна компанія «Київенерго» (ЄРДПОУ - 00131305) а у наступному публічне акціонерне товариство «Київенерго» (ЄРДПОУ - 00131305) у період з 2007 року до 2015 року;
- яку суму податку на прибуток було сплачене акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (ЄРДПОУ 00131305) а у наступному відповідно публічним акціонерним товариством «Київенерго» (ЄРДПОУ - 00131305) у період з 2007 року до 2015 року (надати щорічні показники);
- яку суму податку на додану вартість було сплачене акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (ЄРДПОУ 00131305) а у наступному відповідно публічним - акціонерним товариством «Київенерго» (ЄРДПОУ - 00131305) у період з 2007 року до 2015 року (надати щорічні показники);
встановити судовий контроль за виконанням судового рішення в цій адміністративній справі та зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків у місячний строк з дня набрання рішення суду законної сили подати до Одеського окружного адміністративного суду звіт про його виконання;
стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 11-Г, ЄРДПОУ 44082145), судові витрати, понесені ОСОБА_2 , зокрема у зв`язку зі сплатою судового збору у цій справі;
стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 11-Г, ЄРДПОУ 44082145), моральну шкоду, заподіяну ОСОБА_1 через описані у позові незаконнi дiп та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а саме Центрального міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків у розмірі 10800 (десяти тисяч вісімсот) гривень.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини, які мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права порушив норми процесуального права, а справу було розглянуто неповноважним складом суду, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції не враховано, що господарські операції «Київенерго» та їх оподаткування були формами користування державним майном, з огляду на те, що у складі власників юридичної особи «Київенерго» була держава Україна. Апелянт вказує, що запитувана інформація стосується порушень прав приватних кредиторів «Київенерго», яким ця інституція не виплачувала завідомо наявні кошти, порушуючи їх права на мирне володіння майном, право власності, право на виконання рішень судів. На думку апелянта, судом не враховано, що запитувана інформація мала об`єктивну соціальну значущість та не могла завдати істотної шкоди будь-яким охоронюваним законом інтересам, а також значущість для позивача особисто як для колишнього Уповноваженого в ЄСПЛ у справі «ТОВ «Золотой Мандарин» проти України».
Апелянт зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд визнав встановленими не існуючі та не доведені обставини, що мають значення для справи, а саме що запитана інформація є конфіденційною, та що для її поширення необхідно ураховувати захист персональних даних. Апелянт вказує, що в оскаржуваному рішенні суд неправильно витлумачив закон, не застосував закон, який підлягав застосуванню та не врахував зміст рішення ЄСПЛ у справі «ТОВ «Золотой Мандарин Ойл» проти України» та правового висновку Верховного Суду у справі №910/22855/17 від 24 листопада 2020 р. Окрім того апелянт зазначає, що судом було допущено порушення норм процесуального права, а саме проігноровано порушення відповідачем строку надання відзиву, при цьому на думку апелянта справу було розглянуто неповноважним складом суду, з огляду на дії головуючого судді у межах справи №420/2489/20.
Представник відповідача надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення та просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції і вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3   був призначений Урядовим уповноваженим у справах ЄСПЛ   розпорядженням Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 р. № 605-р та був звільнений з займаної посади розпорядженням КМУ від 16 грудня 2015 р. № 1357-р.
Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду (далі - КГС ВС) 24 листопада 2020 р. було схвалене постанову у справі 910/22855/17, якою було скасоване постанову Північного апеляційного господарського суду (далі - ПАГС) від 03 лютого 2020 р. у справі 910/22855/17 та справу було передано на новий розгляд до ПАГС. У згаданих постановах КГС ВС та ПАГС розглядали обставини схвалення рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 жовтня 2015 р. у справі «ТОВ «Золот Мандарин Ойл» проти України», а КГС ВС схвалив правовий висновок, за яким за загальним правилом, передбаченим статтею 1166 та частиною 1 статті 1191 Цивільного кодексу України, після виплати особі на виконання рішення ЄСПЛ присуджених сум за рахунок коштів Державного бюджету України до держави Україна переходить право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування у разі встановлення її вини, а також причинного зв`язку між її діями та шкодою, завданою таким порушенням.
Вказана справа №910/22855/17 розглядається судом серед іншого у вимірі невиконання публічним акціонерним товариством «Київенерго» (далі ПАТ «Київенерго») у 2009-2015 - роках рішення національного суду на користь ТОВ «Золотой Мандарин Ойл», обставини чого серед іншого пов`язані із рішенням ЄСПЛ вiд 20 жовтня 2015 р. у справі «ТОВ «Золотой Мандарин Ойл» проти України».
Як вказане у рiшенні ЄСПЛ від 20 жовтня 2015 р. у справі «ТОВ «Золотой Мандарин Ойл» проти України», «Уряд України представляв його Уповноважений, на останніх етапах провадження -п. Борис Бабiн з Міністерства юстиції України».
Позивач зазначає, що схвалення КГС ВС постанови від 24 листопада 2020 р. у справі 910/22855/17 стало очевидним, що суд у справі 910/22855/17 вирішив питання про права, iнтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 як колишнього Уповноваженого. Тому питання розміру наявних коштів у дослідженого у тій справі 910/22855/17 господарського товариства, а саме у ПАТ «Київенерго» в 2009-2015 роках істотно впливає на права позивача, як Уповноваженого у 2015 р. Ухвалою ПАГС від 5 січня 2021 р. у справі 910/22855/17 було прийнято до провадження заяву ОСОБА_1 , про приєднання до апеляційної скарги Міністерства юстиції України на рішення Господарського суду міста Києва від 02 жовтня 2019 р. у справі 910/22855/17.
Крім того обставини діяльності ПАТ «Київенерго» та відповідного господарського спору із ТОВ «Золотой Мандарин Ойл», аспекти відповідного рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2015 р. у справі «ТОВ «Золотой Мандарин Ойл» проти України» з 2017 року є предметом жвавої суспільної дискусії, відображалися у значній кількості публікацій провідних українських видань.
У зв`язку з наведеним, ОСОБА_3 звертався запитами на отримання публічної інформації   до Офісу великих платників податків Державної податкової служби, а саме запити:
№31/2020 вiд 07 грудня 2020 року, вх.. №75/ЗПI від 10.12.2020 р., на якій надано відповідь №1374/14/28-10-04-02-04 від 16.12.2020p;
№31-1/2020 вiд 10 січня 2021 року, вх.№1/ЗПІ від 11.02.2021 р., на який надано відповідь №1/3ПІ/31-00-04-01-02 від 15.01.2021 р.
№31-2/2020 вiд 21 січня 2021 року, вх. №6/ЗПI вiд 22.01.2021 р., на який надано відповідь 5/3П/31-00-04-01-02-14 від 28.01.2021 p.
У вказаних запитах позивач просив надати йому наступну інформацію:
1) чи перебувало на обліку Офісу акціонерна енергопостачальна компанія «Київенерго» (ЄРДПОУ 00131305) а у наступному публічне акціонерне товариство «Київенерго» - (ЄРДПОУ - 00131305) у період з 2007 року до 2015 року.
2) яку суму податку на прибуток було сплачене акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (ЄРДПОУ 00131305) а у наступному вiдповiдно публічним акцiонерним товариством «Київенерго» (ЄРДПОУ - 00131305) у період з 2007 року до 2015 року (надати щорічні показники);
3) яку суму податку на додану вартість було сплачене акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (ЄРДПОУ - 00131305) а у наступному відповідно публічним акцiонерним товариством «Київенерго» (ЄРДПОУ - 00131305) у період з 2007 року до 2015 року (надати щорічні показники).
Листом Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від 16.12.2020 року №1374/14/28-10-04-02-04 повідомлено позивачу, що конфіденційна інформація може поширюватись за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також інших випадках, визначених законом. Отже, позивачу було повідомлено, що запитувана інформація може бути надана при наявності письмової згоди АТ «К. Енерго» (код ЄДРПОУ 131305) або на письмову вимогу суду, оформлену у вигляді ухвали про витребування зазначеної інформації.
Листом Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від 15.01.2021 року №1/ЗПІ/31-00-0401-02 позивачу було повідомлено, що відповідь на його запит вже було надано листом від 16.12.2020 року №1374/14/28-10-04-02-04 та запропоновано звернутись до поштового відділення №65014 м. Одеса.
Листом Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від 28.01.2021 року 5/3П/31-00-04-01-02-14 повідомлено позивачу, що   відповідно до пункту першого статті 16 Закону України від 02.10.1992 №2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон №2657-XII), податкова інформація сукупність відомостей і даних, що створені або отримані суб`єктами інформаційних відносин у процесі поточної діяльності і необхідні для реалізації покладених на контролюючі органи завдань встановленому Податковим кодексом України (далі – ПК України). Статтею 20 Закону № 2657-XII визначено, що конфіденційною є інформація про юридичну чи фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень Конфіденційна інформація може поширюватись за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також інших випадках, визначених законом. Посилаючись на положення ПК України позивача фактично  повідомлено, що запитувана ним інформація відноситься до інформації з обмеженим доступом.
Вважаючи протиправними дії та бездіяльність відповідача, яка полягали у не наданні публічної інформації на запити № 31/2020 від 07 грудня 2020 року, № 31 1/2020 від 10 січня 2021 року та № 31-2/2020 від 21 січня 2021 року, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку, що запитувана позивачем інформація відноситься до інформації з обмеженим доступом та відповідачем правомірно не надано таку інформацію позивачеві.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Відповідно до положень ст. 1 Закону України №2657-XII, інформація - будь-які відомості та/або дані,  які можуть бути збережені  на  матеріальних  носіях або відображені в електронному вигляді.
Положеннями статті 9 Закону України №2657-XII обумовлено, що всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес регулюється Законом України від 13.01.2011 року № 2939-VI  «Про доступ до публічної інформації» (далі – Закон України № 2939-VI).
Відповідно до статті 1 Закону України № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
За цим визначенням можна виокремити такі ознаки публічної інформації: 1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством; 2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація; 3) така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації; 4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків; 5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень. У разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної.
Згідно зі статтею 3 Закону України № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується зокрема обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.. 
Відповідно до частини другої статті 1 Закону України № 2939-VI публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, ст. 6 Закону України № 2939-VI, інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація. Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Так, звертаючись до відповідача в порядку, визначеному Законом України № 2939-VI, позивач просив надати наступну інформацію:
- чи перебувало на обліку Офісу платників податків Державної податкової служби акціонерна енергопостачальна компанія «Київенерго» (ЄРДПОУ - 00131305) а у наступному публічне акціонерне товариство «Київенерго» (ЄРДПОУ - 00131305) у період з 2007 року до 2015 року;
- яку суму податку на прибуток було сплачене акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (ЄРДПОУ 00131305) а у наступному відповідно публічним акціонерним товариством «Київенерго» (ЄРДПОУ - 00131305) у період з 2007 року до 2015 року (надати щорічні показники);
- яку суму податку на додану вартість було сплачене акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (ЄРДПОУ 00131305) a у наступному вiдповiдно публічним акцiонерним товариством «Київенерго» (ЄРДПОУ - 00131305) у період з 2007 року до 2015 року (надати щорічні показники).
Водночас, відмовляючи у наданні такої інформації, відповідач фактично посилався на те, що запитувана інформація представляє собою податкову інформацію, яка в свою чергу має статус інформації з обмеженим доступом та не може бути надана позивачу.
Згідно із частинами першою, другою статті 16 Закону № 2657-ХІІ податкова інформація - сукупність відомостей і даних, що створені або отримані суб`єктами інформаційних відносин у процесі поточної діяльності і необхідні для реалізації покладених на контролюючі органи завдань і функцій у порядку, встановленому Податковим кодексом України. Правовий режим податкової інформації визначається Податковим кодексом України та іншими законами.
Відповідно до підпункту 17.1.9 пункту 17.1 статті 17 ПК України платник податків має право: на нерозголошення контролюючим органом (посадовими особами) відомостей про такого платника без його письмової згоди та відомостей, що становлять конфіденційну інформацію, державну, комерційну чи банківську таємницю та стали відомі під час виконання посадовими особами службових обов`язків, крім випадків, коли це прямо передбачено законами.
Підпунктом 21.1.6 пункту 21.6 статті 21 ПК України передбачено, що посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані: не допускати розголошення інформації з обмеженим доступом, що одержується, використовується, зберігається під час реалізації функцій, покладених на контролюючі органи.
Згідно із пунктом 74.3 статті 74 ПК України зібрана податкова інформація та результати її опрацювання використовуються для виконання покладених на контролюючі органи функцій та завдань, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, для формування та реалізації єдиної державної податкової політики.
Відповідно до пункту 63.11 статті 63 ПК України контролюючі органи забезпечують достовірність даних про платників податків в Єдиному банку даних про платників податків - юридичних осіб та Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, реєстрі платників податку на додану вартість, реєстрі неприбуткових організацій та інших реєстрах, що формуються та ведуться контролюючими органами згідно з цим Кодексом, їх захист від несанкціонованого доступу, оновлення, архівування та відновлення даних.
Підсумовуючи вищезазначене, колегія суддів зазначає, що доступ до інформації про суми податків, сплачених юридичною особою, дійсно може бути за певних умов обмежений, при цьому доступ до такої інформації за загальним правилом можливий за письмовою згодою платника податків.
Водночас, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень та запитувачем інформації не було вчинено жодних дій, спрямованих на звернення письмової згоди АТ «К.Енерго» на надання запитуваної інформації. Колегія суддів вважає, що за умови не вчинення відповідачем таких дій, він не може бути беззаперечно переконаний, що запитувана інформація є інформацією з обмеженим доступом.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що належність запитуваної інформації до конфіденційної, таємної або для службового користування на підставі статей  7,  8,  9 Закону України № 2939-VI  відповідно не є єдиною достатньою підставою для обмеження доступу до неї. Обмеження доступу до конкретної інформації допускається у разі, якщо за визначенням вона є конфіденційною або таємною або для службового користування та за умови застосування сукупності вимог пунктів 1-3 частини другої  статті 6 Закону України № 2939-VI (частина друга статті 6, частина перша статті 8, частина перша статті  9, пункту 2 частини першої статті  22 Закону України № 2939-VI).
Крім того, відповідно до п. 3 ч. 4 ст.22 Закону № 2939-VI відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, які становлять зміст «трискладового тесту». З відмови у доступі до публічної інформації повинно вбачатися: 1)якому з перелічених у п. 1 ч.2 ст.6 Закону №2939-VI інтересів (далі - правомірні інтереси) відповідає обмеження, а також чому обмеження доступу відповідає зазначеному інтересу (інтересам); 2) у чому конкретно полягає шкода правомірному інтересу (інтересам); яким є причинно-наслідковий зв`язок між наданням доступу та можливим настанням шкоди; чому ця шкода є істотною; яка ймовірність настання шкоди внаслідок надання доступу до інформації (пункт 2 ч.2 ст.6 Закону № 2939-VI); 3) чому шкода від надання інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (п.3 ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI).
При цьому, відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових «трискладового тесту» означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі №806/1959/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі №9901/249/19.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, у листах Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків відсутній аналіз щодо застосування відповідних вимог частини другої статті 6 Закону № 2939-VI (застосування «трискладового тесту»).
Суд наголошує, що відповідач у відповідях на запити позивача не провів такого тесту, а обмежився загальним висловлюванням щодо всієї запитуваної інформації, яке зводиться до абстрактного цитування норм ПК України, та Законів України №2657-XII та № 2939-VI.
З відповідей на запити позивача не висновується, у чому полягає істотна шкода задекларованому інтересу, не аргументовано наявності причинно-наслідкового зв`язку між наданням доступу до інформації та можливим настанням шкоди захищеному інтересу, а також не обґрунтовано істотності шкоди та ймовірності її настання внаслідок надання доступу до такої інформації позивачу.
Аналізуючи наведені норми права, колегія суддів констатує, що відповідачем не надано мотивовану відповідь позивачу на запитувану інформацію з урахуванням вимог частини другої статті 6 Закону № 2939-VI, тобто розглянуто запити позивача неналежним чином. 
Щодо посилань апелянта, що він не є розпорядником запитуваної інформації, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно висновків Верховного Суду у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 17 грудня 2018 року (справа №509/4156/15-а), адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності свого рішення.
Слід зазначити, що надаючи оскаржувані відповіді на запити позивача, відповідач жодним чином не заперечував того, що такі відомості є в його розпорядженні.
Колегія суддів наголошує, що жодних доказів того, що ПАТ «Київенерго» було виключено з реєстру великих платників податків відповідачем не надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції. Більш того, навіть якщо приймати зазначені доводи відповідача до уваги, виключення підприємства з реєстру великих платників податків у 2019 році жодним чином не свідчить про не перебування підприємства на зазначеному обліку з 2007 року до 2015 року, тобто у періоди, за які запитувалась інформація.
Таким чином, зазначені доводи відповідача є лише додатковим підтвердженням висновків суду апеляційної інстанції, що запити позивача було розглянуто відповідачем поверхнево та без надання обґрунтованої відповіді, тобто неналежним чином.
 Слід зазначити, що об`єктом судового захисту в цій справі є право скаржника на отримання публічної інформації на його запит. ОСОБА_1 , звертаючись до суду, вважав, що відповідач допустив протиправні дії та бездіяльність  і це є підставою для зобов`язання відповідача надати запитувану інформацію.
Водночас, суд апеляційної інстанції вважає наведене формулювання позовних вимог некоректним та таким, що не відповідає підставам позову у цій справі, оскільки у матеріалах справи наявні відповіді відповідача на запити ОСОБА_1 , що не може свідчити про бездіяльність суб`єкта владних повноважень. Водночас доводи позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 фактично зводяться до його незгоди з відмовою відповідача у наданні запитуваної інформації.
За таких обставин, колегія суддів зазначає, що позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у наданні ОСОБА_1 публічної інформації на запити   № 31/2020 від 07 грудня 2020 року, № 31-1/2020 від 10 січня 2021 року, № 31-2/2020 від 21 січня 2021 року.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача утриматися від нових відмов у наданні позивачу запитуваної інформації та надати ОСОБА_1 запитувану публічну інформацію, колегія суддів зазначає наступне.
У постанові від 05.09.2018 у справі №826/9727/16 Верховний Суд аналізував застосування пункту 4 частини другої статті 245 КАС України і дійшов висновку, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: 1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; 2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; 3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів; 4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Разом з тим, суд зазначає, що такий спосіб захисту, як зобов`язання прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.
При цьому, адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Аналіз зазначених норм, у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 КАС України, свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст постанови, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.
Однак, як і будь-який інших спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.
Колегія суддів констатує, що у спірних правовідносинах відповідач, всупереч вимогам Закону № 2939-VI належним чином не мотивував відмову у наданні інформації на запити позивача, не дослідив статус такої інформації із застосуванням «трискладового тесту», не звернувся до суб`єкта господарювання із запитом про можливість надання запитуваної інформації позивачу.
Водночас, вчинення таких дій належить до дискреційних повноважень відповідача. Суд зазначає, що відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними вказаною статтею.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
З урахуванням наведеного, з метою захисту порушеного права позивача ефективним та належним, за встановлених обставин, є такий спосіб захисту порушених прав, як зобов`язання відповідача повторно розглянути запити ОСОБА_1 на отримання публічної інформації № 31/2020 від 07 грудня 2020 року, № 31-1/2020 від 10 січня 2021 року, № 31-2/2020 від 21 січня 2021 року, з урахуванням висновків суду.
При цьому, обираючи спосіб захисту порушених прав позивача, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду в подібних правовідносинах, викладені зокрема у постановах від 30 червня 2021 року (справа № 9901/172/20), від 08 липня 2021 року (справа № 9901/170/20), від 06 серпня 2020 року (справа №440/3005/19), від 09 листопада 2020 року (справа №640/5681/19).
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача утриматися від нових відмов у наданні позивачу запитуваної інформації слід зазначити, що Верховний Суд неодноразово та послідовно наголошував на тому, що резолютивна частина судового рішення не повинна містити приписів, які прогнозують можливі порушення з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення певних дій на майбутнє.
Вказана правова позиція знайшла своє відображення, зокрема, у постановах від               4 березня 2020 року по справі №653/2554/17, від 4 березня 2020 року по справі №750/11948/17 та від 10 грудня 2019 року по справі №808/4131/16.
Враховуючи те, що судовому захисту підлягає тільки порушене на момент звернення до суду право позивача, яке в даній справі відновлюється шляхом визнання протиправними дій відповідача та зобов`язання повторно розглянути запити на публічну інформацію з урахуванням висновків суду, колегія суддів не вбачає підстав для зобов`язання відповідача утриматись у майбутньому від утриматися від нових відмов у наданні позивачу запитуваної інформації, сам факт ймовірного вчинення яких можливо лише припустити.
Крім того, колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на порушення вимог процесуального права. 
Так, стосовно порушення відповідачем строку надання відзиву, колегія суддів зазначає, що ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року було встановлено відповідачу строк для подання відзиву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справ (а.с. 48). З матеріалів справи вбачається, що ухвала суду була отримана відповідачем 04.06.2021 року (а.с. 75), а відзив було направлено засобами поштового зв`язку 16.06.2021 року (а.с. 90), тобто відповідачем не було пропущено строку для надання відзиву.
Суд апеляційної інстанції також критично оцінює посилання апелянта на те, що справу було розглянуто неповноважним складом суду, з огляду на дії головуючого судді у межах справи №420/2489/20, оскільки з матеріалів справи (а.с. 46) вбачається дотримання процедури автоматизованого розподілу справи та визначення головуючого судді. Водночас, згідно вимог ч.3 ст. 36 КАС України, незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу. Як наслідок, зазначені обставини не можуть бути наслідком для твердження, що справу було розглянуто неповноважним складом суду.
Разом з тим, щодо вимог позивача про встановлення судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання судового рішення колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Тобто, законодавством передбачено право суду, а не обов`язок встановлювати судовий контроль про виконання судового рішення.
Оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про відсутність можливості та наміру суб`єкта владних повноважень виконати судове рішення та врахувати висновки суду, викладені у даній постанові, а позивачем не наведено належного обґрунтування необхідності встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, суд не вважає за необхідне встановлювати судовий контроль за виконанням судового рішення в даній адміністративній справі.
Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10800,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
В силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України). Наведений правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 22.01.2020 року у справі №560/798/16-а.
Зважаючи на ці обставини, суд дійшов висновку про те, що негативні емоції позивача внаслідок неналежного розгляду запитів позивача про доступ до публічної інформації перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача, а відтак завдали позивачу моральної шкоди. 
Разом з тим, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, який заслуховує сторін та встановлює фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24 березня 2020 року по справі №818/607/17.
Колегія суддів критично оцінює посилання позивача на методику професора Ерделевського О.М., оскільки 29.01.2016 року рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України методика О. М. Ерделевського була виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз, затверджених наказом Міністерства Юстиції України, а отже вказану методику не може бути застосовано судом до спірних правовідносин.
Враховуючи викладене, всебічно та повно дослідивши матеріали справи у частині, що стосується відшкодування заподіяної моральної шкоди, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що належним відшкодуванням заподіяної позивачу моральної шкоди, із врахуванням співмірності розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам  є відшкодування у розмірі 2000,00 грн.
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нового судового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.
Відповідно до статті 322 КАС України, постанова суду апеляційної інстанції складається зокрема з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції;
При цьому, згідно вимог ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до положень частини 1 статті 139 КАС України,  при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Так, як встановлено судом, під час подання адміністративного позову до суду першої інстанції позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. Під час подання апеляційної скарги позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1362,00 грн. Таким чином, з урахуванням задоволення позовних вимог, загальний розмір судових витрат зі сплати судового збору, що підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача у справі складає 2270,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року – задовольнити частково. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків щодо відмови у наданні ОСОБА_1 публічної інформації на запити   № 31/2020 від 07 грудня 2020 року, № 31-1/2020 від 10 січня 2021 року, № 31-2/2020 від 21 січня 2021 року.
Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків повторно розглянути запити ОСОБА_1 на отримання публічної інформації № 31/2020 від 07 грудня 2020 року, № 31-1/2020 від 10 січня 2021 року, № 31-2/2020 від 21 січня 2021 року, з урахуванням висновків суду.
Стягнути з Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 11-Г, код ЄРДПОУ 44082145) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн. (дві тисячі гривень 00 копійок).
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 11-Г, код ЄРДПОУ 44082145) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2270,00 грн. (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 копійок).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                              М. П. Коваль

Суддя:                                                                                     О. О. Кравець

      Суддя:                                                                                     Л. Є. Зуєва