УХВАЛА
Іменем України
 
08 грудня 2021 року
м. Київ
справа №161/9695/19
провадження №51-5512ск20
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого                      ОСОБА_1 ,
суддів                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
вивчила касаційну скаргу прокурораОСОБА_4 , який брав участь у розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року щодо ОСОБА_5 і
встановила:
Вироком суду ОСОБА_5 , неодноразово судимого, останнього разу Луцьким міськрайонним судом Волинської області від 25 вересня 2020 року, визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 263-1, ч.1 ст. 263 КК України та призначено йому покарання 
- за ч. 2 ст. 263-1 КК України, з застосуванням ст.69 КК України, - 4 (чотири) роки позбавлення волі;
- за ч.1 ст.263 КК України – 3 (три) роки позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим до відбуття ОСОБА_5 призначено остаточне покарання – 4 (чотири) роки позбавлення волі.
Строк відбуття покарання ОСОБА_5 ухвалено рахувати з дня приведення вироку до виконання, тобто з моменту його затримання.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_5 в дохід держави судові витрати в сумі 53 385 грн. 33 коп. за проведення експертиз.
Арешт, що накладений на майно, вилучене в ході проведення обшуку від 09.01.2019 р. (ухвала слідчого судді від 11.01.2019 р.), відповідно до ч.4 ст.174 КПК України, – ухвалено скасувати, конфіскувавши майно – два токарних станки, що передані на зберігання ОСОБА_6 , в порядку, визначеному ст.96-1, 96-2 КК України.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 – особисте зобов`язання, що обраний ухвалою від 31.07.2020 р. – залишено до вступу вироку в законну силу.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк відбуття покарання ОСОБА_5 термін його перебування під вартою - з 09.01.2019 р. по 23.09.2019 р. (включно), із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2020 року стосовно ОСОБА_5 залишено без зміни.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування зазначає, що апеляційний суд, у порушення вимог статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України), на спростування доводів апеляційної скарги прокурора не навів достатніх підстав залишення її без задоволення.
Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши надані до скарги копії судових рішень, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо  з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, за які його засудженого, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оспорюються. 
Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування щодо засудженого положень ст. ст. 50, 65 КК України при призначенні йому покарання за ч. 2 
ст. 263-1, ч.1 ст.263 КК України  не можуть вважатися обґрунтованими. На думку колегії суддів, вирішення апеляційним судом питання про призначення ОСОБА_5 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та  сприяло досягнення справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. 
Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та  попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід  примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При  виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. 
Як убачається з наданих до касаційної скарги копій судових рішень, обираючи ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 263-1, ч.1 ст.263 КК України , суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, належним чином врахував тяжкість вчинених злочинів, які відносяться до категорії тяжких, дані про особу винного, який раніше судимий, в тому числі і за вчинення аналогічних злочинів, відбував реальні міри покарання, судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку, вину у вчиненому визнав повністю, наявність міцних соціальних зав`язків: одружений, на утриманні перебувають дитина, 
2018 року, дружина, яка перебуває у декретній відпустці, троє дітей від попереднього шлюбу, 2000, 2004 року народження, одна з яких з 2018 року хворіє, батько дружини, що проживає з ними, є інвалідом 3 групи, а у 2019 році йому встановлено діагноз про наявність тяжкого захворювання, має постійне місце проживання, працевлаштований, позитивно характеризується за місцем проживання і роботи.
Обставинами, які пом`якшують покарання, суд обґрунтовано визнав щире каяття, вчинення кримінальних правопорушень внаслідок збігу тяжких сімейних обставин. До обставин, які обтяжують покарання судом віднесено вчинення злочину особою повторно та рецидив злочинів.
З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про можливість призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_5 із застосуванням ст. 69 КК України щодо призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 263-1 КК України, та в межах санкції ч.1 ст. 263 КК України, із застосуванням при визначенні остаточного покарання принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, передбаченого ч.1 ст. 70 КК України.
Судом прийнято до уваги доводи апеляційної скарги прокурора щодо того, що ОСОБА_5 був неодноразово судимий, та урахувано, що цілі виправлення та перевиховання обвинуваченого будуть досягнуті призначенням йому покарання із ізоляцією від суспільства.
На переконання колегії суддів, таке покарання є співмірним характеру протиправних дій, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів та не сприймається як явно несправедливе внаслідок м`якості чи  недостатнє для досягнення мети покарання.
Незважаючи на доводи прокурора щодо наявності у ОСОБА_5 на момент вчинення інкримінованих злочинів непогашеної судимості за вчинення аналогічних правопорушень, суд першої інстанції, із висновком якого погодився й апеляційний суд, дотримався принципу посилення заходів кримінально-правової репресії порівняно з останньою судимістю.
Ухвала апеляційного суду в частині призначення засудженому покарання достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
Таким чином, у касаційній скарзі прокурор не навів переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Ураховуючи викладеного та керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюпрокурораОСОБА_4 , який брав участь у розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає. 
 
Судді:

 
ОСОБА_1                          ОСОБА_2                          ОСОБА_3