Ухвала
 
16 грудня 2021 року
м. Київ
справа № 759/13194/17
провадження № 61-19549ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , поданою представником Морозом Віктором Павловичем , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_3 ) до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації у квартирі,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яким просила визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України та зобов`язати орган реєстрації зняти відповідачів з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі, яким відповідно до розпорядження Печерської районної державної адміністрації від 23 лютого 1970 року № 8536 було видано ордер на жиле приміщення № В131693 від 05 березня 1970 року на 3-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на сім`ю з чотирьох осіб. Згідно рішення виконкому Київської міської Ради народних депутатів № 149 від 13 лютого 1990 року назву вулиці було змінено на АДРЕСА_3 . У зв`язку зі смертю ОСОБА_6 відповідно до розпорядження Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації № 671 від 26 квітня 2005 року в договір найму жилого приміщення квартири АДРЕСА_1 було внесено зміни шляхом укладення його з ОСОБА_3 . У спірній квартирі крім ОСОБА_3 зареєстровані                 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 . Разом з тим, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживають за місцем реєстрації більше шести місяців з початку 2013 року, що підтверджується відповідними актами від 10 вересня 2014 року,                    19 вересня 2016 року, 23 вересня 2016 року. Тому позивач звернулася до суду з позовною заявою про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, в зв`язку з чим було замінено позивача у справі на її правонаступника ОСОБА_1 .
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 05 листопада 2021 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , як правонаступника позивача ОСОБА_3 , поданою представником - адвокатом Морозом В. П. задоволено частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року  скасовано та ухвалено нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням відмовлено.
У грудні 2021 року ОСОБА_1 через представника Мороза В. П. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2021 року, в якій, посилаючись не неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом позову в цій справі є визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації.
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження. 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.
Виходячи із статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Разом із тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником Морозом Віктором Павловичем , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_3 ) до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації у квартирі.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                                          Є. В. Петров
        А. А. Калараш
  О. С. Ткачук