Ухвала
 
26 жовтня 2021 року
місто Київ
 
справа № 754/3435/19
провадження № 61-18558св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року у складі судді Лісовської О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Слюсар Т. А., Рейнарт І. М.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ 
Стислий виклад позиції позивачів
У березні 2019 року ОСОБА_1 , діючи у своїх інтересах та в інтересах недієздатної ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , у якому просив усунути перешкоди у користуванні йому, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 та вселити їх до цієї квартири; встановити порядок користування зазначеною квартирою таким чином: виділити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користування житлову кімнату, площею 14, 8 кв. м, виділити відповідачам у користування житлові кімнати, площею 16, 2 кв. м і 9, 9 кв. м, залишивши ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право проходу через житлову кімнату, площею 16, 2 кв. м, залишити в загальному користуванні учасників спільної часткової власності коридор, площею 6, 7 кв. м, кухню, площею 7, 00 кв. м, ванну кімнату, площею 2, 00 кв. м, вбиральню, площею 1, 00 кв. м, балкон, площею 2, 68 кв. м.
Позивачі обґрунтовували свої вимоги тим, що згідно зі свідоцтвом про право власності від 18 березня 2013 року № 161 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 стали власниками квартири АДРЕСА_1 у рівних частках, по 1/6 кожний.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , спадщину після якого фактично прийняли ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 як спадкоємці першої черги - по 1/24 частці кожен.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , спадщину після якої шляхом подання заяви про прийняття спадщини та відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України прийняли діти як спадкоємці першої черги: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_4 - по 5/96 часток кожен.
У зв`язку з наведеним позивачі вважали, що стали власниками у сукупності 41/96 часток квартири, а відповідачі, у свою чергу, 55/96 часток квартири.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 28 квітня 2017 року у справі № 754/13611/16-ц ОСОБА_2 визнано недієздатною, її опікуном призначено ОСОБА_1 .
Зазначили, що після смерті ОСОБА_5 відповідачі стали чинити перешкоди у користуванні квартирою, зокрема не допускають позивачів у квартиру, висловлюють погрози і залякування.
З огляду на те, що ОСОБА_2 є недієздатною, потребує окремого догляду та піклування і, на відміну від усіх інших співвласників, є жінкою (особою протилежної статі), ОСОБА_1 вважав за доцільне виділити їм у користування кімнату, площею 14, 8 кв. м, оскільки ця кімната найбільше відповідає ідеальній частці позивачів у праві власності на квартиру.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на правничу допомогу в розмірі 6 000, 00 грн.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив висновок, що позивачі не довели факт того, що відповідачі чинять перешкоди у здійсненні ними права користування власністю, а позовні вимоги в частині встановлення порядку користування житловим приміщенням є передчасними, оскільки право власності на 2/6 частини спірної квартири, які належали ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у встановленому законом порядку не зареєстровано.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , 10 грудня 2020 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Визначення заявником підстав касаційного оскарження
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник визначив, що:
- оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права;
- суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку, що позовні вимоги в частині встановлення порядку користування житловим приміщенням є передчасними, оскільки право власності на 2/6 частини спірної квартири у встановленому законом порядку не зареєстровано (спадщина не прийнята), такі висновки не відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13 та від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1732цс15. Відповідно до зазначених висновків майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому;
- усупереч положенням процесуального права суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, здійснив стягнення із заявника витрат на правничу допомогу без надання відповідачем детального опису робіт (наданих послуг).
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , який діє у свої інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: оскаржуване судове рішення ухвалене без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13 та від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1732цс15.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені 
пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За правилами частин першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційне провадження у справі підлягає закриттю з таких підстав.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що спірним жилим приміщенням є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , житловою площею 40, 9 кв. м, у тому числі: кімната, площею 16, 2 кв. м; кімната, площею 14, 8 кв. м; кімната, площею 9, 9 кв. м; кухня, площею 7, 0 кв. м; вбиральня, площею 1, 0 кв. м; ванна кімната, площею 2, 0 кв. м; коридор, площею 6, 7 кв. м. Квартира обладнана балконом, площею 2, 68 кв. м, загальна площа квартири становить 60, 28 кв. м.
Відповідно до плану квартири кімната, площею 9, 9 кв. м, є ізольованою. Кімнати, площею 16, 2 кв. м та 14, 8 кв. м, є суміжними.
Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданим на підставі розпорядження Відділу приватизації державного житлового фонду управління житлового-комунального господарства Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 18 березня 2013 року № 161, співвласниками квартири в рівних долях були ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 
ОСОБА_6 , якому належала на праві власності 1/6 частина спірної квартири, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Документального підтвердження оформлення спадкоємцями спадкових прав після смерті ОСОБА_6 матеріали справи не містять та учасниками справи не надано.
ОСОБА_5 , якій належала на праві власності 1/6 частина спірної квартири, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 28 квітня 2017 року у справі № 754/13611/16-ц ОСОБА_2 визнано недієздатною, її опікуном призначено ОСОБА_1 .
Відповідно до спадкової справи № 77/2018 до майна померлої ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 опікун ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Міхніч (Олів`є) Т. І. із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 . Спадщину після смерті матері ОСОБА_5 прийняли ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , подавши відповідні заяви до нотаріуса.
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади міста Києва у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Актом Житлово-експлуатаційної дільниці від 15 травня 2019 року № 302 зафіксовано факт, що станом на момент його складання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не проживають за адресою: АДРЕСА_2 .
ОСОБА_4 у відзиві та у судовому засіданні підтвердив, що у спірній квартирі ніколи не проживав спільно зі своїми братами, сестрою та батьками.
Під час судового розгляду учасники справи визнали обставини щодо постійного проживання в спірній квартирі ОСОБА_2 .
Суди також встановили, що надані позивачами докази свідчать про те, що безперешкодний доступ до спірної квартири має і позивач ОСОБА_1 , що підтверджується актом від 12 травня 2019 року, складеним на вимогу позивачів. Також проживання ОСОБА_1 підтверджується зверненням позивача до Деснянського УП ГУНП у місті Києві від 28 грудня 2018 року.
У поданій заяві про вчинення кримінального правопорушення, зареєстрованій Деснянським УП ГУНП у місті Києві 28 грудня 2018 року № С-6751, заявник ОСОБА_1 підтвердив, що він разом з матір`ю користується будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та квартирою АДРЕСА_1 , що є спадковим майном після смерті ОСОБА_5 . Звернення до правоохоронних органів стосувалося тих обставин, що рідний брат матері ОСОБА_4 погрожував знищити (спалити) квартиру та будинок, в якій він та його мати проживають, а за нездійснення цих погроз вимагав від них добровільно відмовитися від спадщини, що залишалася після ОСОБА_5 . Такі висловлювання заявник ОСОБА_1 сприйняв як реальні погрози та просив розпочати досудове слідство за фактом вчинення дій, що мають ознаки складу злочину, передбаченого статтею 189 КК України. Під час проведеної перевірки не виявлено ознак кримінального правопорушення.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з положенням пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
У справі, яка переглядається, касаційну скаргу подано та касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених положенням пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Так, підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неврахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2013 року у справі 
№ 6-36цс13 та від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1732цс15.
Проте, зазначена підстава касаційного оскарження не була підтверджена під час перегляду справи в межах доводів касаційної скарги, оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі, яка переглядається, не є подібними.
Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин, за загальним правилом, означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, де схожими є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц 
(провадження № 14-737цс19).
За обставинами справи, яка переглядається, предметом спору є усунення позивачам перешкод у користуванні квартирою, вселення та встановлення порядку користування житлом. Отже, між сторонами існує житловий спір з приводу спільного користування житлом.
Водночас, у справах № 6-36цс13 та № 6-1732цс15, висновки Верховного Суду України в яких, на переконання заявника, помилково не застосовано апеляційним судом у справі, яка переглядається, предметом спорів було визнання майнових прав на об`єкт інвестування, визнання іпотечного договору частково недійсним, зняття заборони відчуження об`єкта нерухомого майна 
У постановах Верховний Суд України від 15 травня 2013 року у справі 
№ 6-36цс13 та від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1732цс15 виклав правові висновки щодо майнових прав, що є предметом договорів купівлі-продажу, договорів іпотеки. Натомість у справі, яка переглядається, питання майнових прав не вирішувалося, суди відмовили у позові не за безпідставністю, а за недоведеністю позовних вимог, зокрема не доведено, що позивачі мають перешкоди у користуванні житлом, а також не доведено дійсного розміру частки у спільному майні.
Наведене дає підстави для висновку, що у цій справі відсутня подібність змісту та матеріально-правового регулювання спірних правовідносин зі справами, які наведені заявником як приклад неоднакового застосування норм матеріального права.
У прикладах, наведених заявником, як вимоги, так і підстави позову не є аналогічними, а також мають різне матеріально-правове регулювання спірних відносин, що дає підстави для висновку, що у цій справі відсутня подібність змісту та матеріально-правового регулювання спірних правовідносин зі справами № 6-36цс13 та № 6-1732цс15, що є підставою для закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Щодо інших доводів касаційної скарги
Верховний Суд визнає, що у касаційній скарзі відсутні належно викладені інші підстави касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
В оцінці доводів касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій правил статей 319, 321, 355, 356, 358, 1268 ЦК України Верховний Суд врахував, що виключно посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судами норм матеріального права та/або порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування наявності випадків, визначених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, а тому не може бути визнано підставою касаційного оскарження судових рішень та з цих підстав не може бути переглянуте Верховним Судом.
Посилання заявника на постанову Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» без зазначення підстав касаційного оскарження судових рішень, визначених частиною другою статті 389 ЦПК України, також не підлягає врахуванню, оскільки неврахування такої постанови Пленуму не є підставою касаційного скарження, визначеною процесуальним законом України.
В оцінці доводів касаційної скарги щодо здійснення судом розподілу витрат на правову допомогу, то Верховний Суд наголошує, що посилання лише на норму процесуального права (частину четверту статті 137 ЦПК України) не може бути достатньою підставою для касаційного оскарження рішення суду в цій частині без наведення відповідного правового висновку Верховного Суду щодо визначення розміру витрат на правову допомогу, які підлягають відшкодуванню стороні.
Верховний Суд наголошує на тому, що суд касаційної інстанції здійснює перегляд постановлених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень у виключних випадках, кожен з яких окремо передбачений процесуальним законом. Стадія касаційного перегляду не є обов`язковою стадією для усіх видів судових проваджень, а перегляд рішень у касаційному порядку відбувається виключно з підстав, що вичерпним чином визначені законом. При цьому, Верховний Суд є судом права, тобто такою судовою інстанцією, яка не здійснює перегляд постановлених та оскаржених рішень повністю, а лише у окреслених питаннях оцінки правильності застосування судами норм права.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За таких обставин, переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, з урахуванням неможливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що наявність наведеної у скарзі ОСОБА_1 підстави касаційного оскарження, передбаченої у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не була підтверджена після відкриття касаційного провадження.
Оскільки наявність наведеної у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбаченої у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не підтверджено після відкриття касаційного провадження, то відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , підлягає закриттю.
Керуючись статтею 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , який діє у свої інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та як законний представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном, вселення та встановлення порядку користування майном, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, закрити.
Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                            С. О. Погрібний

                                                                                                                      І. Ю. Гулейков

                                                                                                                      В. В. Яремко