ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2375/20  Номер провадження 22-ц/814/1535/21	Головуючий у 1-й інстанції Кіндяк І. С.  Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2021 року 	м. Полтава  	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого судді: Бондаревської С.М.
       суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.
       секретар: Зеленська О.І. 
за участю позивача –  ОСОБА_1 
представника позивача – адвоката Ярошенко С.М.
відповідача –  ОСОБА_2 
представника відповідача – адвоката Бурбак О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Бурбак Оксани Валеріївни        
       на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 квітня 2021 року
       та за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
       на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 квітня 2021 року в частині розподілу судових витрат та  додаткові  рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 21 квітня 2021 року та від 30 квітня 2021 року
       у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення компенсації
та зустрічним позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю одного з подружжя, –
В С Т А Н О В И В :
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення компенсації.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що 05 липня 2014 року вона уклала шлюб з ОСОБА_3 . На час звернення до суду з даним позовом фактичні шлюбні відносини між ними припинені.
У шлюбі у них народилося дві доньки: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно з рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 27 березня 2020 року у справі №948/3/20 між нею та відповідачем встановлено режим окремого проживання.
Вказувала, що в період шлюбу ними в 2017 році було придбано легковий автомобіль Тоуоtа Саmrу 2008 року випуску та в 2018 році – квартиру за адресою АДРЕСА_1 .
Вищезазначене майно було зареєстровано на ім`я відповідача. Вартість кватири складала 530 000 грн. Оригінал договорів знаходиться у відповідача.
Після визначення режиму окремого проживання вони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної квартири та легкового автомобіля.
Чоловік проживає у спільній квартирі, а вона вимушена з дітьми шукати інше житло. 
Оскільки майно було придбане нею та відповідачем в період шлюбу, воно належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності. Враховуючи істотні обставини, які впли-вають на визначення розміру часток, вона має намір поділити зазначене майно шляхом визначення за нею, згідно положень ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України, – ѕ частки квартири, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Вказувала, що легковий автомобіль також залишився у користуванні чоловіка та вже після встановлення режиму окремого проживання їй стало відомо, що відповідач продав автомобіль без її згоди, не компенсувавши їй її частку. 
Відповідно до сайту Auto.Ria середня вартість легкового автомобіля Тоуоtа Саmrу 2008 року випуску становить 11000 дол. США, що в еквіваленті складає близько 300 000 грн.
Вважає, що оскільки легковий автомобіль Тоуоtа Саmrу 2008 року випуску придбаний ними під час перебування у шлюбі, – він є спільною сумісною власністю подружжя, і кожна зі сторін має на нього рівні права.
На підставі викладеного просила суд здійснити поділ квартири, розташованої за адре-сою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнати за нею, право власності на ѕ частини квар-тири, розташованої за вказаною адресою. Стягнути з ОСОБА_2 на її користь 150 000 грн. компенсації вартості Ѕ частини автомобіля марки Тоуоtа Саmrу 2008 року випуску.
Стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати по справі.

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідно до договору №МП/Прсп-71 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 06 листопада 2018 року, ним було придбано майнові права на двокімнатну квартиру, загальною площею 69,3 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 та в подальшому згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №144487014 за ним зареєстровано право власності.
Вартість вищевказаної квартири становить 401 940 грн. 
Вказував, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначаєть-ся не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підста-вою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, він з 12 травня 2015 року зареєструвався як фізична особа-підприємець та здійснює підприємницьку діяльність до теперішнього часу.
Відповідно до податкових декларацій платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за період з 2016 по 2018 рік вбачається його щорічний дохід від провадження підприємницької діяльності, розмір якого свідчить про одноосібне джерело походження грошових коштів, що були сплачені за договором.
ОСОБА_2 за час їх спільного проживання взагалі не працювала, тягар утримання сім`ї та забезпечення повноцінних умов життя ніс лише він. 
Таким чином, на його думку, вбачаються підстави для визнання квартири АДРЕСА_2 – його особистою приватною власністю. 
Окрім того вказував, що 22 вересня 2017 року ним за кошти від підприємницької дія-льності та для її розвитку, з підстав необхідності щоденних переїздів до міста Полтави, було придбано автомобіль марки Тоуоtа Саmrу 2008 року випуску та в період перебування у шлюбних відносинах, а саме 30 листопада 2019 року здійснено його продаж.
       
Таким чином, вважає, що на час розгляду даного спору транспортний засіб втратив статус спільного сумісного майна подружжя. 
З урахуванням зазначеного, просив визнати за ним на праві особистої приватної власності право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 загальною вартістю 401 940 грн.
Визнати транспортний засіб Тоуоtа Саmrу 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 таким, що не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Стягнути з ОСОБА_1 на його, ОСОБА_2 , користь судові витрати. 

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 28 жовтня 2020 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приват-ною власністю одного з подружжя об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення компенсації.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 09 квітня 2021 року позов ОСОБА_6 – задоволено частково.
Здійснено поділ квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію Ѕ частини вартості автомобіля Toyota Camry, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі – 129 900 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 5 422 грн. 55 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 208 грн. 70 коп. 
В іншій частині вимог – відмовлено за недоведеністю.

Зустрічний позов ОСОБА_2 – задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави недоплачений судовий збір у розмірі 908 грн.
Стягнуто ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі – 2 010 грн. 70 коп.
В іншій частині вимог зустрічного позову – відмовлено за недоведеністю.

Додатковим рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 21 квітня 2021 року заяву представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 – адвоката Бурбак О.В. – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн.

Додатковим рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 30 квітня 2021 року заяву представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Ярошенко С.М. – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції від 09 квітня 2021 року, пред-ставник відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_2 – адвокат Бурбак О.В. оскаржила його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладе-них у рішенні суду, обставинам справи, – просила скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, а зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 – задовольнити повністю. Вирішити питання про розподіл судових витрат.
Вказувала, що районним судом не взято до уваги, що за весь час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 був та залишається приватною особою-підприємцем та постійно працював, що підтверджується податковими деклараціями, неодноразово змушений був укладати кредитні договори, а позивачка за первісним позовом – не працювала, жодного внеску до сімейного бюджету не здійснила. 
Спірна квартира придбана за кошти від підприємницької діяльності, які ОСОБА_2 заощаджував та отримував в тому числі і до укладення шлюбу. Аналогічно за кошти від його підприємницької діяльності та для її розвитку, а саме необхідності щоденних переїздів до міста Полтави, 22 вересня 2017 року було придбано спірний автомобіль та в період перебу-вання сторін у шлюбних відносинах, а саме 30 листопада 2019 року – здійснено його продаж.
Таким чином вважає, що на час розгляду даного спору транспортний засіб втратив статус спільного сумісного майна подружжя.

В свою чергу   ОСОБА_1  не погодилась з рішенням суду першої інстанції від 09 квітня 2021 року в частині розподілу судових витрат, а також з додатковими рішеннями районного суду від 21 квітня 2021 року та від 30 квітня 2021 року, оскарживши їх в апеляційному порядку. Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що ціна позову вказана нею орієнтовно, оскільки до квартири та до документів на квартиру на момент подання позову, доступу вона не мала, а тому точної вартості в позові не зазначала. 
Під час судового розгляду в суді першої інстанції відповідачем за первісним позовом подано договір купівлі-продажу квартири, ціна якої становила 401 940 грн. Отже, за першу майнову позовну вимогу вона мала сплатити 3 014 грн. 55 коп. (ѕ від 401 940 грн.).
Щодо другої майнової вимоги, а саме стягнення компенсації Ѕ частини автомобіля судовий збір становив 1 500 грн. (вартість автомобіля визначена орієнтовно).
Отже судовий збір за дві майнові вимоги становить 4 514 грн. 55 коп. та за одну немайнову вимогу – 840 грн. 80 коп. Загальна сума судового збору – 5 355 грн. 35 коп.
Також обома сторонами було заявлено про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
За результатами розгляду справи рішенням районного суду позовні вимоги, як за її, так і за зустрічним позовом – задоволено частково. 
Вважає, що при розподілі судових витрат місцевий суд дійшов помилкового висновку щодо суми стягнення судового збору та витрат на правову допомогу з урахуванням частки задоволених позовних вимог сторін. 
Так її позовні вимоги задоволені частково: за нею визнано право власності на Ѕ части-ну квартири та стягнуто компенсацію за Ѕ частину вартості автомобіля у розмірі 129 900 грн. Отже, щодо квартири її позовні вимоги задоволено на 75%, а щодо компенсації вартості автомобіля – на 86%. ОСОБА_7 вимога – задоволена повністю, тобто на 100%.
Таким чином, вважає, що при розподілі судових витрат суд мав стягнути судовий збір з ОСОБА_2 на її користь у розмірі 4 400 грн. 71 коп. (840 грн. 80 коп. – 100% немайнова вимога; 2 260 грн. 91 коп. – 75% від поділу квартири + 1 299 грн. – 86,6% від заявленої компенсації автомобіля).
За зустрічним позовом ОСОБА_2 заявлено дві позовні вимоги: щодо визнання особистою власністю квартири (вартість 401 940 грн.) та автомобіля (259 800 грн.).
Відповідно з неї на користь ОСОБА_2 підлягав стягненню судовий збір в розмірі 2 009 грн. 70 коп.
Зазначала, що три позовні вимоги взято за 300%, кожна по 100%. Задоволені позовні вимоги становлять – 261,6 %.
300% – 100%; 261,6 – Х%; Х = (261,6% х 100%) : 300% = 87,2%.
З вищенаведеного розрахунку слідує, що додатковим рішенням суду від 30 квітня 2021 року з ОСОБА_2 підлягали стягненню на її користь понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 8 720 грн., оскільки її позовні вимоги задоволено на 87,2 відсотки.
Позовні вимоги за зустрічним позовом – задоволено на 25%, оскільки за ОСОБА_8 визнано право власності на Ѕ частину квартири, – відповідно витрати на правничу допомогу, які підлягали стягненню на користь ОСОБА_2 – становлять 2 500 грн.
З урахуванням наведеного, просила змінити рішення суду першої інстанції від 09 квіт-ня 2021 року, виклавши резолютивну частину щодо розподілу судових витрат в наступній редакції: стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 5 355 грн. 35 коп.; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судо-вого збору в розмірі 4 400 грн. 71 коп.; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 009 грн. 70 коп.
В іншій частині рішення суду – залишити без змін.
Додаткове рішення суду першої інстанції від 21 квітня 2021 року – змінити, виклавши в наступній редакції: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу в розмірі 2 500 грн.
Додаткове рішення суду першої інстанції від 30 квітня 2021 року змінити, виклавши в наступній редакції: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу в розмірі 8 720 грн. Вирішити питання судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Також представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Ярошенко С.М. подала відзив на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Бурбак О.В., в якому, спростовуючи доводи апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу адвоката Бурбак О.В. залишити без задоволення; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з розглядом даної справи. 
Зазначала, що посилання представника відповідача на постанову Верховного Суду від 08 квітня 2020 року (справа №638/9020/14) є хибним та не може застосовуватися до цих спірних правовідносин, адже в первісному позові не заявлено вимог про поділ майна, яке ОСОБА_2 використовує в своїй підприємницькій діяльності.
Окрім того, у період шлюбу в 2017 році було придбано легковий автомобіль Toyota Camry, 2008 року випуску, що не заперечується і позивачем за зустрічним позовом. Вказаний автомобіль 30 жовтня 2019 року був проданий без згоди ОСОБА_1 і відповідно кошти витрачені не на сім`ю.
Дана обставина підтверджується рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 27 березня 2020 року по справі №948/3/20, яким встановлено режим окремого проживання, а також встановлено факти,що з початку жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припинено спільне проживання та ведення спільного господарства.
Отже відчуження автомобіля відбулося не в інтересах подружжя, а в інтересах лише позивача за зустрічним позовом та без згоди відповідачки за зустрічним позовом. Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 не доведено зворотнє, а тому твердження апелянта, що автомобіль втратив статус спільного сумісного майна подружжя є необґрунтованим та безпідставним. 
Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції – не надходив.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 – підлягає до задоволення, апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Бурбак О.В. – до часткового задоволення з наступних підстав.
За нормами п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 05 липня 2014 року у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції – зареєстрували шлюб, про що зроблений актовий запис №126. 
В даному шлюбі у сторін народились спільні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження № НОМЕР_2 від 05 березня 2015 року та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження № НОМЕР_3 від 19 листо-пада 2019 року.
Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 27 березня 2020 року по справі 948/3/20, між сторонами встановлено режим окремого проживання.
За час шлюбу, подружжям ОСОБА_9 було придбано майно, а саме: у 2017 році – лег-ковий автомобіль Toyota Camry, 2008 року випуску, вартість якого становить – 259 800 грн.; а також у 2018 році – квартиру за адресою АДРЕСА_1 , вартість якої становить – 401 940 грн.
Вищезазначене майно було зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 .
Після визначення режиму окремого проживання ОСОБА_1 з її чоловіком – ОСОБА_2 , сторони у позасудовому порядку не змогли дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначених вище квартири та легкового автомобіля. 
Згідно рішення Машівського районного суду від 23 грудня 2020 року – шлюб між сторонами – розірвано. 
Встановивши, що у спірній квартирі проживає – ОСОБА_2 , автомобіль ним продано, – районний суд дійшов правильного висновку про те, що позивач позбавлена можливості відновити своє порушене право на частку у спільному сумісному майні подружжя у позасудовому порядку. 
Задовольняючи частково позовні вимоги сторін, суд першої інстанції виходив з доведеності факту належності спірного майна, придбаного ними в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя.
Такий висновок місцевого суду узгоджується з фактичними обставинами та відповідає вимогам закону, виходячи з наступного.
За нормами частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). 
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя, визначені в ст. 60 СК України.            
За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі ст. 61 СК України  об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
За змістом ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
За нормами ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Згідно ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. 
Вирішуючи даний спір по суті, суд першої інстанції вірно виходив з того, що між сторонами, як колишнім подружжям підлягає поділу спільне сумісне майно, придбане ними в період перебування у шлюбі, а саме: легковий автомобіль Toyota Camry, 2008 року випуску та квартира АДРЕСА_2 .
При цьому суд критично оцінив доводи позивача за зустрічним позовом про те, що за час спільного проживання ОСОБА_1 не працювала, а отже, тягар утримання сім`ї та забезпечення повноцінних умов життя ніс лише він, тому квартира та автомобіль куплені за його особисті кошти та мають бути визнані його особистою приватною власністю. 
Вищезазначене твердження ОСОБА_2 суд правомірно визнав безпідставним, з посиланням на те, що ОСОБА_1 , будучи матір`ю двох малолітніх дітей, здійснювала за ними догляд та вела домашнє господарство, а отже не мала заробітку з поважних причин.
Такий висновок суду відповідає фактичним обставинам та узгоджується з вищенаве-деними нормами ст. 60 СК України, згідно яких майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Також вірним є висновок суду про те, що не знайшли свого підтвердження і доводи ОСОБА_2 щодо придбання ним автомобіля безпосередньо для ведення та розвитку підприємницької діяльності, у зв`язку з чим автомобіль, на його думку, не відноситься до об`єкта спільної сумісної власності подружжя. 
При цьому суд обґрунтовано виходив з того, що у період шлюбу сторін в 2017 році було придбано легковий автомобіль Toyota Camry, 2008 року випуску, що не заперечується і позивачем за зустрічним позовом. Вказаний автомобіль був придбаний та зареєстрований з ОСОБА_2 саме як фізичною особою, а не як фізичною особою-підприємцем.
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що, оскільки спірний транспортний засіб був придбаний у шлюбі, в свою чергу позивач за зустрічним позовом не надав належних та допустимих доказів на підтвердження придбання його за особисті кошти як фізичною особою-підприємцем для здійснення безпосередньо підприємницької діяльності, – автомобіль марки Тоуоtа Саmrу, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , – є об`єктом спільної сумісної власністі сторін, як колишнього подружжя, тобто таким, що підлягає поділу.        
Встановивши, що 30 листопада 2019 року, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відповідачем ОСОБА_2 було здійснено відчуження спірного автомобіля без згоди на те його дружини – позивача у справі за первісним позовом, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації у розмірі частки половини вартості вказаного транспортного засобу. 
Такий висновок районного суду відповідає фактичним обставинам та узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеного в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018сво18, згідно якого у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особи у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Оскільки автомобіль є неподільною річчю, перебував у фактичному користуванні сім`ї сторін, – суд першої інстанції, з урахуванням інтересів кожного з колишнього подружжя, дійшов правильного висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, визначеної згідно висновку оцінювача про вартість майна від 30 вересня 2020 року. 
За встановлених обставин, не ґрунтуються на належних та допустимих доказах твердження представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Бурбак О.В. про те, що за весь час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 був та залишається приватною особою-підпри-ємцем, постійно працював, в той час, як позивачка за первісним позовом – не працювала, жодного внеску до сімейного бюджету не здійснила, – а тому спірна квартира є його особистою приватною власністю, а спірний автомобіль, придбаний за кошти від підприємницької діяльності, та проданий ним під час шлюбу, – втратив статус спільного сумісного майна подружжя, – а відтак і не спростовують правильності висновків районного суду про те, що вищевказане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбані сторонами в період їх перебування в зареєстрованому шлюбі.
Посилання представника відповідача ОСОБА_2 на постанову Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №638/9020/14 – є хибним та не може застосовуватися до спірних правовідносин, з огляду на те, що в первісному позові ОСОБА_1 не заявлено вимог про поділ майна, яке ОСОБА_2 використовує в своїй підприємницькій діяльності.
Інші доводи апеляційної скарги в частині вирішення як первісних, так і зустрічних позовних вимог по суті також не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.
Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дав їм відповідну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог сторін. 

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 09 квітня 2021 року в частині розподілу судових витрат, а також з додатковими рішеннями цього ж суду від 21 квітня 2021 року та від 30 квітня 2021 року.
Так, за нормами частин 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи; до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Під час судового розгляду в суді першої інстанції відповідачем за первісним позовом надано договір купівлі-продажу майнових прав квартири, ціна якої становила 401 940 грн. Вартість квартири жодною зі сторін не оспорювалась.
Таким чином, за першу майнову позовну вимогу ОСОБА_1 мала сплатити судовий збір у розмірі 3 014 грн. 55 коп. (ѕ від 401 940 грн.).
Щодо другої майнової вимоги ОСОБА_1 про стягнення компенсації Ѕ частини автомобіля судовий збір становив 1 500 грн. 
Судовий збір за дві майнові вимоги становить 4 514 грн. 55 коп. та за одну немайнову вимогу – 840 грн. 80 коп. Загальна сума судового збору – 5 355 грн. 35 коп.
Також обома сторонами було заявлено про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. 
На підтвердження понесених кожною зі сторін витрат на правничу допомогу надано відповідні докази, наявні в матеріалах справи, які жодною зі сторін не оспорюються.

За результатами розгляду справи рішенням районного суду позовні вимоги, як за первісним, так і за зустрічним позовом – задоволено частково. 
Однак, при розподілі судових витрат місцевий суд дійшов помилкового висновку щодо суми стягнення судового збору та витрат на правову допомогу з урахуванням частки задоволених позовних вимог сторін. 
Так позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, зокрема за нею визнано право власності на Ѕ частину квартири та стягнуто компенсацію за Ѕ частину вартості автомобіляу розмірі 129 900 грн. 
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо квартири задоволено на 75%, а щодо компенсації вартості 1/2 частини спірного автомобіля – на 86%. 
Немайнова вимога ОСОБА_1 – задоволена повністю, тобто на 100%.
Отже, при розподілі судових витрат з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 400 грн. 71 коп. (840 грн. 80 коп. – 100% немайнова вимога; 2 260 грн. 91 коп. – 75% від поділу квартири; 1 299 грн. – 86,6% від заявленої компенсації 1/2 частини автомобіля). 
За зустрічним позовом ОСОБА_2 заявлено дві позовні вимоги: про визнання його особистою власністю квартири (вартість – 401 940 грн.) та автомобіля (вартість – 259 800 грн.).
Отже з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належить стягнути судовий збір у розмірі 2 009 грн. 70 коп.
Виходячи з пропорції задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , – додатковим рішенням суду від 30 квітня 2021 року з ОСОБА_2 підлягали стягненню на її користь понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 8 720 грн., оскільки її позовні вимоги задоволено – на 87,2 відсотки.
Позовні вимоги за зустрічним позовом – задоволено на 25%, оскільки за ОСОБА_8 визнано право власності на Ѕ частину квартири, – відповідно витрати на правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 – становлять 2 500 грн.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга ОСОБА_1 – підлягає до задоволе-ня, апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Бурбак О.В. – до часткового задоволення, а саме - в частині розподілу судових витрат. 
Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 квітня 2021 року в частині розподілу судових витрат – належить змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:
стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 5 355 грн. 35 коп.; 
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 400 грн. 71 коп.; 
стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2009 грн. 70 коп.
В іншій частині рішення суду – залишити без змін.

Додаткове рішення суду першої інстанції від 21 квітня 2021 року – змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції: 
стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу в розмірі 2 500 грн.

Додаткове рішення суду першої інстанції від 30 квітня 2021 року змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції: 
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу в розмірі 8 720 грн. Вирішити питання судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, –
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Бурбак Оксани Валеріївни – задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 квітня 2021 року – змінити в частині розподілу судових витрат, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 5 355 грн. 35 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 400 грн. 71 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 009 грн. 70 коп.
В іншій частині рішення суду – залишити без змін.

Додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 21 квітня 2021 року змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу в розмірі 2 500 грн. 

Додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 30 квітня 2021 року змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу в розмірі 8 720 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:   Бондаревська С.М.

Судді: Пилипчук Л.І.

Чумак О.В.