Справа № 448/727/20                                        Головуючий у 1 інстанції: Кічак Ю.В. 
Провадження № 22-ц/811/2063/21                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача: Левика Я.А.,
суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Мостиського районного суду Львівської області в складі судді Кічака Ю.В. від 04 листопада 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а : 

рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 04 листопада 2020 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1   про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 13.08.2010 року, а саме 7100 (сім тисяч сто) грн. 43 коп. заборгованості за тілом кредиту та 112 (сто дванадцять) грн. 88 коп. сплаченого судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Вказане рішення оскаржило Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк».
В апеляційній скарзі просять скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін. 
Вважають, що рішення в частині відмови в у задоволенні позовних вимог є незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального і матеріального права та невідповідності висновків суду обставинам справи. Вказують, що судом не було взято до уваги, що відповідачем заборгованість не оспорювалася та не заявлялись позовні вимоги про визнання вказаного кредитного договору недійсним або нікчемним. Відповідач відзив не надав та жодним чином не спростував доводи позивача. Крім цього, судом не враховано, що 13.08.2010 року Відповідачем було підписано Анкету-Заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до підписаної анкети-заяви, Відповідач згоден, що анкета - заява разом з Умови та правила надання банківських послуг, Тарифами Банку, правилами користування карткою, основними умовами обслуговування складають договір про надання банківських послуг. Відповідно до підписаної Анкети - Заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг 14.06.2011 року Відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку  НОМЕР_1  на яку 14.06.2011 року було встановлено кредитний ліміт у розмірі 300,00 грн., який у подальшому був збільшений до 7 000,00грн., що вбачається з довідки про відкриття рахунку, довідки про зміну кредитного ліміту. В підписаній Відповідачем власноруч анкеті-заяві зазначено, що такий ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді. Вказують, разом із Анкетою-Заявою 14.06.2011 року Відповідачем було підписано Довідку про умови кредитування з використанням кредитки “Універсальна, 30 днів пільгового періоду". В кінці довідки зазначено: «З фінансовими умовами надання кредитки “Універсальна, 30 днів пільгового періоду” і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлений (а)». У вказані довідці зазначено: базова відсоткова ставка за користування кредитом — 3% на місяць- нараховусться на залишок не простроченої заборгованості з розрахунку 360 днів в році); розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним; порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості: (ПЕНЯ=пеня(1)+пеня (2), де пеня(1)=(базова % ставка за договором)/30 — нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня(2)=1% від заборгованості, але не менше 30грн. в місяць, нараховується раз в місяць, за наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. та більше). Тобто, сторонами при укладенні Кредитного договору були досягнути усі істотні умови договору. Довідка про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» містить підпис Відповідача. Сторони погодили умови кредитування, про що свідчить, зокрема, підписана Відповідачем анкета-заява про надання кредиту, довідка про умови кредитування. Тому вважають, що підписання Відповідачем Довідки про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна. 30 днів пільгового періоду» є належним доказом ознайомлення із умовами кредитування. Крім цього, посилаючись на умови ч.2 ст.625 ЦК України, зазначає, що навіть якщо суд не взяв до уваги Умови та правила надання банківських послуг банку, зазначаючи, що не можна їх розглядати як укладений між сторонами договір, то в будь-якому разі повинен був стягнути тоді відсотки за ставкою 3 % річних. Апелянт звертає увагу на те, що з моменту оформлення кредитного договору понад трьох років. Позичальник до Банку не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування та повністю з ними погодився, про що свідчить факт підписання договору, користування кредитними грошовими засобами та погашення, які він здійснював. Із наданої Позивачем суду виписки чітко прослідковується, що Відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що Відповідач користувач грошима, отримував кошти через банкомати, а отже й отримав кредитку картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливе без наявності картки. Також з виписки по рахунку вбачається, що Відповідач частково сплачував заборгованість за договором. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований. контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Крім цього зазначає, що питання щодо підписання Відповідачем договору не відноситься до предмету заявленого позову. Відповідач добровільно уклав з банком кредитний договір, будь яких підтверджень обмеженні його можливості прочитати договір в момент його підписання, він не зазначав. При укладанні кредитного договору відповідач діяв вільно та усвідомлював обсяг взятих на себе зобов`язань. Позов про визнання недійсним кредитного договору в частині обов`язку сплати заборгованості за тілом кредиту, процентів, неустойки Відповідачем не заявлявся, а тому договір у цій частині являється дійсним. Укладаючи Договір, Позичальник не ставив під сумнів розумність і справедливість його умов, навпаки, укладаючи договір сторони розумно оцінювали умови, за яких він буде виконуватися. При укладенні Договору сторони досягли згоди щодо його умов відповідно до ст. 638 ЦК України. Апелянт вказує, що Відповідач здійснював погашення кредиту з порушенням термінів, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим Позивачем, що підтверджує наміри Відповідача про злісне ухилення від виконання зобов`язань за кредитним договором. Вважають, що дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування. 
Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів вважала за необхідне відмовити в задоволенні клопотання АТ КБ «Приватбанк» про долучення письмових доказів до матеріалів справи, поданих в суді апеляційної інстанції та не брати до уваги докази, долучені до апеляційної скарги, оскільки такі докази не подавались стороною в суд першої інстанції та стороною позивача не наведено жодних мотивів неможливості подання таких у суд першої інстанції чи труднощів у цьому. Також, слід вказати і про те, що вказані докази були наявні у позивача на момент розгляду справи у суді першої інстанції. Також, окремо, що стосується довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», долученої до апеляційної скарги, то слід вказати про те, що така не підписана. Навіть якщо вважати напис прізвища відповідача і дату 14.06.2011 року вказані внизу довідки належними, то слід вказати, що заява, яка стосується даного позову підписана відповідачем 13.08.2010 року. Також, зазначена довідка стосується договору SAMDN50000046143948 та датована 14.06.2011 року, а не договору кредиту № б/н від 13.08.2010 року, що є предметом спору. Крім цього, будь-яких доказів, що вказана довідка стосується саме згаданої заяви, що підписала відповідачка 13.08.2010 року та підписана саме відповідачкою у матеріалах справи немає. У вказаній довідці відсутні будь-які ідентифікуючі дані як відповідача, як підписанта, так і договору, що укладався між сторонами. Тому такий доказ належним та допустимим вважати не слід. Зважаючи на вказане, довідка про Умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна, 30 днів пільгового періоду», долучена до апеляційної скарги, даного спору не стосується та така судом не береться до уваги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної заяви, апеляційної скарги, а також письмових пояснень позивача у суді апеляційної інстанції, – колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав. 
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 42 Конституції України, ч.1 ст.1, ст.207, ст.ст. 526, 527,530, 549, 551, 625, 626, 628, 633, 634, 638, 1048, 1049, 1050,1054,1056-1 ЦК України, ст. ст. 5,10,12, 13, 19, 76-81, 89, 133, 141, 258, 259, 264, 265, 268, 280-284  ЦПК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», постанову Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17, та частково задовольняючи позов, виходив з того, що 13.08.2010р. між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою  ОСОБА_1  укладено кредитний договір у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Згідно матеріалів справи (довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідачку), кредитний ліміт станом на 14.06.2011р. становив 300 грн., в подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 7 000 грн. У вказаній вище анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, зазначено, що відповідачка згідна з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, становить між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Позивачем доведено, що з моменту оформлення відповідачкою ОСОБА_1 анкети-заяви, для оформлення якої нею надано свої анкетні дані, відомості про соціальний статус, копію паспортного документу та контактну інформацію, між нею та банком укладено кредитний договір шляхом приєднання до запропонованого банком договору. Позивач виконав свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг, надавши відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами. Відповідачка ОСОБА_1 свої обов`язки за кредитним договором №б/н від 13.08.2010року належним чином не виконувала, що призвело до виникнення заборгованості, а тому Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості, яка за розрахунками банку станом на 30.04.2020 року становить 353 976,52 гривень, з яких 7100,43 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 345 143,20 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками, 1732,89 грн. – нарахована пеня. При цьому, позивач скористався своїм правом пред`явлення до відповідачки ОСОБА_1 вимоги про повернення частини суми заборгованості за кредитним договором №б/н від 13.08.2010року, та просить стягнути з неї заборгованість в сумі 132 189, 11 грн., з яких 7100,43 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 125 088,68 грн. – заборгованість по процентах за користування кредитом за період з 13.08.2010р. по 30.12.2018р. Крім копії анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, на підтвердження своїх вимог до матеріалів позовної заяви позивачем надано витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку; витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» («Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold»); довідку про видачу відповідачці кредитних карток; довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідачку, яка не підписана останньою; виписку по рахунку ОСОБА_1 ; розрахунок заборгованості за договором №б/н від 13.08.2010 року станом на 30 квітня 2020 року та копію паспорта відповідачки ОСОБА_1 . Отже, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач просив стягнути з відповідачки ОСОБА_1 заборгованість, яка складається з заборгованості за тілом кредиту та частину заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом. При цьому суд звернув увагу на те, що у анкеті-заяві, підписаній сторонами, не йдеться про встановлення кредитного ліміту на картку, не зазначено вид картки, яку бажала отримати відповідачка, відсутні умови договору про встановлення процентної ставки за користування кредитними коштами, відсутні і умови щодо відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, тобто відсутні відомості про оформлення відповідачкою ОСОБА_1 кредитного договору на умовах, обумовлених у позові. Обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», тоді як у вказаному витягу міститься чотири різних видів тарифів, що встановлені для різних видів карт ((«Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold»)), а також на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг. При цьому, а ні Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а ні Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містять власноручного підпису позичальника ОСОБА_1 , а тому не можуть вважатися доказами на підтвердження умов кредитування. Відтак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов відповідачка розуміла, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, - розмірах і порядках нарахування. Тобто, надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Довідки про умови кредитування чи тарифи обслуговування кредитних карт, які б містили підпис відповідачки ОСОБА_1 про ознайомлення з ними, - в матеріалах справи відсутні. Будь-які інші докази, які б підтверджували те, що відповідачка ОСОБА_1 розуміла умови отримання кредиту в матеріалах справи також відсутні. Крім цього, суд зазначив, що Розрахунок заборгованості за договором №б/н від 13.08.2010 року відносно відповідачки станом на 30.04.2020р. підписаний від імені представника банку без зазначення прізвища, імені та по батькові останнього та його посади. Розрахунок заборгованості за договором не є доказом наявності або відсутності договірних зобов`язань між сторонами, а є доповненням до позовної заяви із зазначенням обрахунку позивачем позовних вимог майнового характеру та має інформаційний характер у контексті ціни позову. При цьому, за відсутності доказів, яку саме кредитну картку отримала відповідачка та за відсутності визначення в укладеному сторонами договорі типу і розміру відсоткової ставки за користування кредитом, розміру неустойок за порушення умов договору і видів порушень, за які ці неустойки має бути сплачено, суд не зміг дійти висновку, що позивач нараховував відповідачці кредитну заборгованість, яка є об`єктом судового розгляду, без порушень чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, і укладеного ними договору. Неправильність розрахунку позивача полягає не в арифметичних діях, а в принципах та підставах нарахування боргу, що безумовно впливає на його розмір, який не може ґрунтуватися на припущеннях. Ненадання позивачем доказів на підтвердження умов кредитування позбавляє суд можливості перевірити розмір визначених позивачем сум заборгованості по нарахованих процентах. При цьому суд вважав, що позивачем свідомо було подано наявні у матеріалах справи докази, які останній вважав достатніми для підтвердження своїх позовних вимог. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Таким чином, вимоги та доводи позивача АТ КБ «Приватбанк» щодо необхідності та підставності стягнення з відповідачки процентів за користування кредитними коштами не знайшли свого підтвердження. Водночас, згідно наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості розмір фактично отриманих коштів, які не були повернуті позивачу відповідачкою ОСОБА_1 , становить 7100,43 грн. - заборгованості за тілом кредиту, що є коштами, які були надані позивачем у розпорядження відповідачки та нею використані без їх повернення. Відтак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, суд дійшов висновку, що у даному випадку наявні підстави для стягнення з відповідачки ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту, що згідно розрахунку позивача становить 7100,43 грн. і в цій частині вимоги позивача підлягають до задоволення. В іншій частині вимоги позивача, зокрема щодо необхідності та підставності стягнення з відповідачки процентів не знайшли свого підтвердження, що свідчить про їх необґрунтованість та безпідставність.
Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції – немає. Висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи, вимогам закону, а також судовій практиці Верховного Суду, що враховується судами при виборі та застосуванні норм права у спірних правовідносинах.
23.06.2020р. АТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якому просили стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 13.08.2010 року у розмірі 132189,11 грн.
В обґрунтування своїх вимог покликалися на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 13.08.2010 року відповідачці ОСОБА_1 надано кредит, зокрема відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а в подальшому розмір кредитного ліміту збільшено до 7 000 грн. Вказує, що при підписанні анкети-заяви відповідачка ОСОБА_1 ознайомилася та погодилася із Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які разом становлять між ними Договір про надання банківських послуг. Зазначає, що відповідачка ОСОБА_1 , уклавши з позивачем Договір та отримавши грошові кошти, не виконує належним чином свої договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості перед позивачем. Станом на 30.04.2020р. відповідачка ОСОБА_1 заборгувала Банку за вказаним договором кошти в сумі 353 976,52 гривень, з яких 7100,43 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 345 143,20 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками, 1732,89 грн. – нарахована пеня.
Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано, відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПривтаБанк» та ОСОБА_1 договору № б/н від 13.08.2010 року у формі анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, позивач надав, а відповідач отримав кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість  ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 30 квітня 2020 року становить 132189,11 грн. і складається із: заборгованості за тілом кредиту – 7100,43 грн., заборгованості за відсотками – 125088,68 грн.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі.  Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України  публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).  Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634  цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.  У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника від 13 серпня 2010 року процентна ставка не зазначена.
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 13 серпня 2010 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку – 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Крім цього, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої – договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період – з часу виникнення спірних правовідносин(13 серпня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (23.06.2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Враховуючи вказане, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 13 серпня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитнимикоштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.
Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою – споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі – Закон №1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач – фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
       Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Крім цього, укладений між сторонами кредитний договір від 13 серпня 2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Також, навіть якщо припустити, що відповідачка підписуючи заяву розуміла про необхідність сплати відсотків за ставкою 3% на місяць на залишок заборгованості (хоч і без зазначення термінів повернення коштів, способу нарахування і тд.), на що посилається апелянт, правильним тоді слід було б вважати нарахування за час дії договору відсотків у розмірі 36% річних.
Однак, як вбачається з розрахунку заборгованості за договором, позивачем самостійно здійснювалося нарахування відсотків від 30% до 72% річних, а саме (30%, 34,8%, 36%, 43,2 %, 72% річних) при цьому відповідачка умов та правил, якими б така зміна відсоткової ставки була передбачена, як вказано вище, не підписувала. Будь-яких доказів про те, що Банк повідомляв відповідачку про зміну (збільшення) процентної ставки та він визнавав таку зміну та у будь-якій формі погоджувався та сплату таких відсотків матеріали справи не містять.
Відповідно вся сума заборгованості, окрім нарахування за «тілом кредиту» (основною сумою кредиту, що отримана відповідачем) слід вважати здійснена без дотримання вимог закону та умов, погоджених з відповідачем.
Враховуючи наведене, а саме те, що отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, хоча отримання таких фактично не спростовано, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, він вправі вимагати захисту своїх прав через суд – шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, – суд першої інстанції, підставно стягнув з боржника суму непогашеного тіла кредиту в розмірі 7100,43 грн. та в задоволенні решти позову відмовив.
Вказані висновки відповідають, також, і правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі №342/180/2019р., на яку, також, правильно посилався і суд першої інстанції. 
Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, на які правильно посилався суд першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - 

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» – залишити без задоволення.
       Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 04 листопада 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2021 року.

Головуючий:                                                                                              Я.А. Левик

Судді:                                                                        Р.В. Савуляк

                                                                        М.М. Шандра