ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 622/177/21                                                Головуючий суддя І інстанції Квітка О. О.
Провадження № 22-ц/818/4553/21                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про виплату заробітної плати

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 листопада 2021 року                            м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого судді - Яцини В.Б.
суддів:                 - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря : Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 20 квітня 2021 року, ухвалене у складі головуючого судді Квітки О.О., по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Фрунзе про стягнення заробітної плати за вимушений прогул та зміна запису у трудовій книжці,
встановив:

16 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Фрунзе про стягнення заробітної плати за вимушений прогул та зміна запису у трудовій книжці.
Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала на роботі у СВК «Фрунзе» включно до 25.09.2016, а 26.09.2016 вона пішла до лікаря у зв`язку із тим, що у неї напухла нижня губа. Далі вона перебувала на лікарняному із 26.09.2016 по 29.09.2016. Після того, як закрила лікарняний, вона пішла служити за контрактом у ЗСУ, про що написала заяву представникам СВК «Фрунзе», однак останні не прийняли її заяву. 
На підставі вищевикладеного,  ОСОБА_1  просила суд визнати незаконним її звільнення за прогул; зобов`язати відповідача змінити запис про звільнення в трудовій книжці позивача на «звільнена у зв`язку із закликом до Збройних Сил України»; зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку з урахуванням вимог ст. ст. 33, 34 ЗУ «Про оплату праці»; зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток за весь час проходження військової служби в ЗСУ з 30.09.2016 по 30.09.2019; зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток відповідно до вимог ч. 3 ст. 235 КЗпП України; зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток за затримку у видачі трудової книжки; відповідно до вимог п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України розгляд справи проводити в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 20 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, прийнято при неповному з`ясуванні дійсних та фактичних обставин справи, з невірним застосування норм матеріального та процесуального права.
Вказала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклала вимоги та доводи позовної заяви. При цьому вказала, що всі документи, які надані відповідачем про її відсутність на робочому місці не відповідають дійсності з метою не оплачувати надалі позивачеві середній заробіток за час проходження військової служби.
Зазначила, що відповідач звільнив позивача в день його перебування на стаціонарному лікуванні, та наказ є недійсним, оскільки не оформлений належним чином.
Вказала, що позивач не має спеціальних знань в області оформлення медичної документації і не зобов`язаний перевіряти правильність оформлення. Після закінчення стаціонарного лікування був виданий лікарняний лист №292991, в якому було зазначено, що на роботу їй необхідно виходити 30 вересня 2016 року.Вона зверталася до КП «Золочівську центральну районну лікарню» з проханням видати їй дублікат листа тимчасової непрацездатності, але отримала відповідь, , що для цього потрібна довідка з місця роботи про те, що виданий колишній лист тимчасової непрацездатності не оплачувався відповідчаем.
Зазначила, що вона не обмежена будь-яким строком для звернення до суду з позовом, оскільки не вимагає в своїх позовних вимогах поновлення на роботі.
У письмовому відзиві представник відповідача ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін.
На обґрунтування вказала, що ОСОБА_1 31.01.2014 прийнята в СВК ім. Фрунзе на посаду доярки. З 19.09.2016-25.09.2016 ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці. Відповідно до акту від 25.09.2016 ОСОБА_1 з 19.09.2016 по 25.09.2016 була відсутня на робочому місці без попередження та поважних причин. 26.09.2016 позивач звільнена за прогул за ч.4 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 35/2 від 26.09.2016. Відповідно до журналу видачі трудових книжок ОСОБА_1 отримала трудову книжку у день звільнення. Позивач не оскаржує прогули, однак зазначає, що була на лікарняному в день звільнення. Проте, матеріали справи не містять доказів непрацездатності у день звільнення. Виписка із медичної картки є неналежним та не допустимим доказом, оскільки видана на ім`я іншої особи, на виписці відсутня печатка установи. 
Зазначає, що одночасно позивачем пропущені строки звернення до суду, оскільки позивач отримала свою трудову книжку 26.09.2016 року, хоча вона стверджує, що у серпні 2017 року, строк звернення до суду сплив та в задоволенні позову має бути відмовлено. 
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, пояснення учасників справи, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.
Рішення суду першої інстанції мотивовано  тим, що звільнення позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогул, який ним вчинено без поважних причин, проведено із дотриманням вимог чинного трудового законодавства, розрахунок здійснено вчасно і у повному обсязі.позивач не довела свої позовні вимоги належними доказами.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.
Як роз`яснено у Постанові Пленуму ВСУ N 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів», що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відсутність працівника на роботі з поважних причин не може вважатися прогулом, а отже, і підставою для розірвання трудового договору.
Факт відсутності працівника на роботі може бути підтверджено його письмовим поясненням, письмовими свідченнями інших працівників, відповідним актом, складеним у довільній формі безпосереднім керівником за участю не менше двох інших осіб, які є свідками відсутності на роботі працівника, щодо якого застосовується звільнення. Слід зазначити, що осіб, які беруть участь у складенні зазначеного акта, у разі виникнення спору та вирішення його в суді викликають до суду та допитують на судовому засіданні як свідків. Звільнити працівника з роботи за разовий випадок прогулу без поважних причин можливо, але таке звільнення є правом, а не обов`язком власника, і натомість він може застосовувати інші заходи дисциплінарного впливу.
При звільненні за прогул (як і за інше дисциплінарне порушення) трудові відносини вважають припиненими з першого дня невиходу на роботу, якщо працівник до часу видання наказу не працював. Але днем звільнення, зазначеним у наказі про звільнення, за загальним правилом, вважатиметься останній день роботи.
Звільнення за вчинення працівником прогулу (у т. ч. відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин є видом дисциплінарного стягнення і має застосовуватися з додержанням порядку дисциплінарних стягнень.
Розірвати трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 4 статті 40 КЗпП України (у випадку прогулу, у т. ч. відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин), можна лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). У трудовій книжці робиться запис про звільнення: Звільнено за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України. 
Зважаючи на вказані норми права, правомірність звільнення позивача із займаної посади у суду сумнівів не викликає, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження допущених відповідачем порушень процедури звільнення, передбаченої чинним трудовим законодавством. Зокрема, ОСОБА_1 не спростовано факту прогулу та не доведено поважності причин невиходу на робоче місце в робочі дні, наявності відкритого лікарняного листка, що, в свою чергу, доведено відповідачем та підтверджується матеріалами справи. Тому позовні вимоги позивача в частині визнання незаконним наказу про звільнення за прогул та зміни формулювання причини звільнення «за прогул» на «звільнення у зв`язку із закликом до Збройних сил України» не підлягають до задоволення.
Як роз`яснив Верховний Суд України в п.18 своєї постанови № 6 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.
При цьому, згідно з п.2.26 ст.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов`язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин.
Відповідно до ст.44 КЗпП України  при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 ст. 40цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38і39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Як встановлено положеннями ст. 147 КЗпП України, прогул є дисциплінарним проступком, за вчинення якого передбачено такі види дисциплінарного стягнення як догана або звільнення.
Відповідно до п. 24 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. При цьому обов`язок з доведення поважності причини відсутності на роботі покладено на працівника.
Згідно з вимогами ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.
Дисциплінарне стягнення застосовано до позивача не пізніше одного місяця з дня виявлення, відповідно до вимог закону.
Відповідно до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.
Судом відповідно до наявних у справі доказів встановлені наступні обставини.
Відповідно до наказу № 2 від 13.01.2014 ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду доярки СВК ім. Фрунзе, що підтверджується копією трудової книжки.
25.09.2016 до голови СВК ім. Фрунзе ОСОБА_3 звернувся завідувач ферми ОСОБА_4 з доповідною запискою про те, що ОСОБА_1 протягом 7 семи днів з 19.09.2016 по 25.09.2016 була відсутня на робочому місці без поважної причини. Просив вжити заходи (а.с.49).
25.09.2016 було складено акт про те, що в період з 19.09.2016 по 25.09.2016 доярка ОСОБА_1 була відсутня на роботі без попередження відсутності і без поважних причин. Будь-яких документів не надала, зв`язку з нею не має. Пояснення відібрати не можливо. Враховуючи її відсутність на робочому місці тривалий час, наполягали на її звільненні. Акт підписано головним зоотехніком ОСОБА_5 , завідувачем фермою ОСОБА_4 , інспектором відділу кадрів ОСОБА_6 (а.с.48).
Відсутність ОСОБА_1 підтверджується і копією нарядів на відрядну роботу за вересень місяць, згідно з яким остання була відсутня на роботі у зв`язку з прогулом з 19.09.2016 по 25.09.2016 (а.с.46).
Згідно до копії Наказу №35 від 26.09.2016 ОСОБА_1 звільнено з посади доярки із СВК ім. Фрунзе за прогули (п.4 ст. 40 КЗпП України) (а.с.45). 
Відповідно до виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 2839 КЗ «Золочівська ЦРЛ» ОСОБА_7 перебувала на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні з діагнозом фурункулез нижньої губи з 26.09.2016 по 29.09.2016, з поверненням до праці 30.09.2016. 
Згідно наказу ОКАБ № 122 від 30.09.2016 ОСОБА_7 призвана у Збройні Сили України на військову службу за контрактом. 30.09.2019 на підставі наказу ком.46 ОШБ 54 ОМБр № 107 – РС від 20.09.2019 звільнена в запас.
При цьому позивач не надала до суду доказів на підтвердження повідомлення відповідача про укладення нею контракту про проходження військової служби з 30.09.2019 та про знаходження на лікуванні з 26.09.2016 по 29.09.2016.
Письмовими доказами, наданими відповідачем підтверджено, що позивач з 19.09.2016 по 25.09.2016 була відсутня на роботі без попередження і без поважних причин. Будь-яких документів не надала, зв`язку з нею не має. 
Частиною 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Посилаючись на зазначену норму, позивач вважає, що за ним, як працівником прийнятим на військову службу за контрактом, мало бути збережено місце роботи, на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.
Відповідно до п. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мін`юсту, Мінсоцзахисту населення України від 29.07.93 р. № 58, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.
Позивач звільнений з роботи 26.09.2016 та цього ж дня отримала трудову книжку, а не в серпні 2017 як зазначає ОСОБА_7 у позові (а.с.51-53), а наведені з цього приводу доводи скарги щодо несвоєчасного отримання нею трудової книжки не доведені та спростовуються матеріалами справи.
Контракт про проходження громадянами України військової служби, укладений позивачем, набирав чинності 30.09.2016.
Позивач не надала суду будь-яких доказів того, що на день звільнення вона повідомила відповідача про перебування на лікуванні з 26.09.2016 по 29.09.2016 та про укладення нею контракту про проходження громадянами України військової служби.
За таких обставин порушення вимог ст. 119 КЗпП України відповідачем не допущено.
Як вбачається із медичної карти стаціонарного хворого № 2839, ОСОБА_7 була госпіталізована до КП «Золочівська ЦРЛ» о 12 год. 20 хв. 26.09.2016. Вказаний факт підтверджений також і завідуючим хірургічним відділенням ОСОБА_8 , який був допитаний як свідок. Наказ про звільнення було видано також 26.09.2016, тобто у день відкриття лікарняного ОСОБА_7 .. 
Надана позивачем виписка з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого не є доказом перебування ОСОБА_7 на лікарняному з 26.09.2016 по 29.09.2016 року, таким доказом є листок непрацездатності, відповідно до п.1.1 Наказу МОЗ України «Про затвердження Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян» від 13.11.2001 N 455 зареєстровано в Міністерстві 
юстиції України 4 грудня 2001 р. за N 1005/6196, однак таких доказів не надано. 
ОСОБА_7 не оскаржує факт прогулу з 19.09.2016 по 25.09.2016 та зазначає, що у день звільнення 26.09.2016 вона перебувала на лікарняному, однак матеріали справи не містять доказів непрацездатності позивача саме у день звільнення, не було їх надано й до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14 липня 2021 року за клопотанням ОСОБА_1 були витребувано від КП «Золочівська ЦРЛ» копію корінця лікарняного листа № 292991, виданого ОСОБА_7 про перебування на лікуванні з 26.09.2016 по 29.09.2016. Листом від 12.08.2021 директор КНП "Золочівська лікарня" ЗСР Бутова І.М. повідомила суд апеляційної інстанції, що вказаний документ зберігається три роки і тому він не був наданий суду. З огляду на це, колегія суддів відхиляє аргументи апелянта про те, що вона надавала відповідачу лікарняний після свого одужання, за недоведеністю цього факту. Крім того, перебування її у лікарні згідно вказаній виписці з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого у період з 26.09.2016 по 29.09.2016 не пояснює її відсутність на роботі до цього з 19.09.2016 по 25.09.2016, належних і допустимих доказів поважних причин свої відсутності на роботі в цей час позивач до суду не надала, надані відповідачем докази про прогул з 19.09.2016 по 25.09.2016 позивачем не спростовані, тому колегія суддів вважає цей факт доведеним і таким, що підтверджує законність її звільнення.
Відповідно до ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. 
Як вбачається із розрахунку за вересень 2016 року, ОСОБА_7 нараховано та виплачена заробітна плата за вказаний період. Доказів, які б свідчили про неотримання ОСОБА_7 зарплати за вересень 2016 року не надано, а отже підстав стягувати середню заробітну плату у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні у суду немає. 
У відповідності з ч.1 ст.77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Всупереч свого процесуального обов`язку позивач не довів, що при звільненні відповідачем порушено вимоги ч.3 ст.40 КЗпПУ, тому колегія суддів також відхиляє наведені з цього приводу доводи скарги.
З наведеного вбачається, що відповідач дотримався вищевказаних норм законодавства, що регулюють порядок звільнення, а тому висновок суду про те, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог закону є законним та обґрунтованим, а доводи скарги не знайшли свого підтвердження.
Саме такий висновок викладено у постанові Верховного суду від 27 травня 2020 року у справі №750/5598/17 (провадження №61-43413св18).
З огляду на вищевказані обставини та правове обґрунтування колегія суддів констатує, що, суд першої інстанції правильно встановив недоведеність позову по суті, а тому додаткове з`ясування спливу позовної давності є безпідставним. Доводи скарги про те, що вона не обмежена будь-яким строком для звернення до суду з позовом, оскільки не вимагає в своїх позовних вимогах поновлення на роботі, колегія суддів відхиляє, оскільки у задоволенні позову було відмовлено за недоведеністю, а не за пропуском строку звернення до суду.
Інші доводи скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.
 Керуючись ст.259, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволененя.
РішенняЗолочівського районного суду Харківської області від 20 квітня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 08 листопада 2021 року.

Головуючий                                                                                        В.Б. Яцина.

Судді                                                                                                      І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.