Справа № 125/1214/20
Провадження № 22-ц/801/2235/2021
Категорія: 23
Головуючий у суді 1-ї інстанції Питель О. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року	Справа № 125/1214/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,
за участю секретаря судового засідання: Михайленко А.В.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Приватна агрофірма «Вікторія»,
розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватної агрофірми «Вікторія» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним за апеляційною скаргою представника Приватної агрофірми «Вікторія» адвоката Якименка Олексія Олексійовича на рішення Барського районного суду Вінницької області від 25 травня 2021 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Пителя О.В., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Приватної агрофірми «Вікторія» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона є власником земельної ділянки площею 1,2658 га, кадастровий номер: 0520282000:02:003:0234, що знаходиться на території Каришківської сільської ради Барського району Вінницької області на підставі свідоцтва про право на спадщину серії ННО № 445255 від 22 січня 2019 року після смерті дідуся ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Після оформлення спадщини позивачеві стало відомо з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про те, що на вказану земельну ділянку за ПАФ " ОСОБА_3 " зареєстровано право оренди на підставі Договору оренди від 20 березня 2011 року укладений між покійним ОСОБА_2 та ПАФ "Вікторія" був та зареєстрований у відділі Держкомзему у Барському районі. 
Позивач зазначає, що укласти чи підписати спірний договір 20 березня 2011 року та акт прийому-передачі земельної ділянки ОСОБА_2 не міг, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до підписання спірного Договору оренди та акту прийому-передачі без дати підписання. 
Крім того, вказує, що акт прийому-передачі земельної ділянки ОСОБА_2 не міг підписати, оскільки згідно з положеннями п. 21 Договору передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 10-денний строк після державної реєстрації договору оренди за актом її приймання-передачі, відтак, ОСОБА_2 у 2012 році не мав змоги передати в оренду земельну ділянку ПАФ " ОСОБА_3 ", оскільки на той час помер. 
З тексту Договору оренди землі від 20 березня 2011 року вбачається, що ОСОБА_2 надав, а Приватна агрофірма " ОСОБА_3 " прийняла у строкове платне користування земельну ділянку, площею 1,2658 га, при цьому дата правочину щодо земельної ділянки значиться значно пізніше смерті ОСОБА_2 . 
Позивач вважає, що підпис, який проставлений у договорі від імені ОСОБА_2 , підроблений, а ОСОБА_2 не міг проявити своє волевиявлення.
Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із позовною заявою, в якій просила визнати договір оренди земельної ділянки іфд 20 березня 2011 року щодо земельної ділянки з кадастровим номером: 0520282000:02:003:0234, укладеного між ОСОБА_2 та ПАФ «Вікторія» недійсним.
Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 25 травня 2021 року позов ОСОБА_1 до Приватної агрофірми "Вікторія" про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним – задоволено повністю.
Договір оренди землі від 20 березня 2011 року щодо земельної ділянки з кадастровим номером: 0520282000:02:003:0234, укладений між ОСОБА_2 та ПАФ "Вікторія", право оренди на підставі якого зареєстровано державним реєстратором Відділу надання адміністративних послуг Могилів-Подільської міської ради Вінницької області Кушнір Валерією Валеріївною 11 серпня 2016 року, номер запису про інше речове право: 15909530 за ПАФ "Вікторія", визнано недійсним.
Стягнуто з Приватної агрофірми "Вікторія" на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 5840 грн 80 коп.
Не погоджуючись з таким рішенням суду представник приватної агрофірми «Вікторія» адвокат Якименко О.О. подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника суд першої інстанції не звернув увагу на те, що дата укладення договору виправлена, зокрема з 20 березня 2010 року на 20 березня 2011 року. Разом з тим, вважає, що місцевому суду, встановивши що спірний договір був укладений після смерті орендодавця та не міг містити підпис ОСОБА_2 , слід було відмовити в задоволенні вказаного позову, оскільки наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Позивач по справі не скористалась своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направила, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.
Апеляційним судом встановлено, що згідно з даними копії договору оренди землі від 20 березня 2011 року, орендодавець ОСОБА_2 надає, а орендар Приватна агрофірма "Вікторія" приймає у строкове платне користування земельну ділянку, кадастровий номер 0520282000:02:003:0234, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Земельна ділянка знаходиться на території Каришківської сільської ради Барського району Вінницької області. Договір укладено строком на 10 років (а.с. 9-12).
Відповідно до даних копії акту прийому-передачі об`єкта оренди, орендодавець передав, орендар прийняв в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 1,2658 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Каришківської сільської ради. У акті прийому-передачі об`єкта оренди відсутня дата, а у тексті акта відсутній номер, під яким зареєстровано Договір та дата реєстрації (а.с. 13).
Згідно з даними копії акту визначення меж земельної ділянки (на місцевості), складеного у присутності представників суміжних власників землі (землекористувачів), проведено встановлення та погодження в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки ОСОБА_2 розміром 1,2658 га. У акті визначення меж земельної ділянки (на місцевості) відсутня дата (а.с. 14).
Відповідно до даних копії реєстраційної справи: орендар – Приватна агрофірма "Вікторія", орендодавець – ОСОБА_2 ; земельна ділянка кадастровий № 05202820006:01:005:0120, розташована на території Каришківської сільської ради Барського району Вінницької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільського господарського виробництва; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 052028204004775; дата державної реєстрації 16 січня 2012 року (а.с. 17-18).
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 19).
Відповідно до даних копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 січня 2019 року, ОСОБА_1 успадкувала після смерті діда – ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,2658 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Каришківської сільської ради (а.с. 20).
Згідно з даними витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0519609632020 від 22 червня 2020 року, земельна ділянка, кадастровий номер 05202820006:01:005:0120, розташована на території Каришківської сільської ради Барського району Вінницької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільського господарського виробництва; проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок 05 квітня 2011 року; дата державної реєстрації земельної ділянки 15 квітня 2004 року; власник – ОСОБА_1 , орендар – Приватна агрофірма "Вікторія", дата державної реєстрації речового права 11 серпня 2016 року, строк дії речового права 10 років (а.с. 21-23).
Відповідно до даних Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкта нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 217829129 від 27 липня 2020 року, земельна ділянка площею 1,2658 га; кадастровий № 0520282000:02:003:0234; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1000227805202; цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; ОСОБА_1 стала власником земельної ділянки 22 січня 2019 року на підставі свідоцтва про право на спадщину; інше речове право – право оренди земельної ділянки зареєстровано 11 серпня 2016 року на підставі договору оренди землі б/н, виданий 20 березня 2011, видавник: Приватна агрофірма "Вікторія"; строк дії: договір укладено на 10 років (а.с. 25-26).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір був укладений після смерті орендодавця – ОСОБА_2 , та це свідчить про відсутність його волевиявлення на укладення даного правочину, а тому є підставою для визнання такого недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦП України.
Проте, погодитись із зазначеним висновком суду неможна.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), суд касаційної інстанції у подібних правовідносинах вказав наступне.
За положеннями статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається в письмовій формі.
Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.
Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) також зазначено, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом з цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. 
В даній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід відмовити в задоволенні позову не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, а з підстав неналежно обраного способу захисту, яким, на думку суддів є усунення перешкод у користуванні належним позивачу майном. Оскільки така вимога останнім не пред`являлася у позові належить відмовити.
Разом із цим Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначивши, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Отже, встановивши, що оспорюваний договір був укладений після смерті орендодавця – ОСОБА_2 , а відтак вказаний договір ОСОБА_2 не підписувався, тобто він не є укладеним, суду належало відмовити в задоволенні позовних вимог щодо визнання його недійсним.
Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку.
У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як новий власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки. Отже, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.
Аналогічний висновок міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97).
Отже, власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсності змісту правовідносин, які склалися у зв`язку з фактичним використанням земельної ділянки.
У відповідності до ст. 263 ч. 4 ЦПК України при ухвалені судового рішення, суд має врахувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Барського районного суду Вінницької області від 25 травня 2021 року, про задоволення позовних вимог в порядку ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню, як таке, що ухвалено при неправильному застосуванні норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з прийняттям по справі нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог, з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, відтак з ОСОБА_1 на користь приватної агрофірми «Вікторія» підлягає сума судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги в розмірі 1261,20 грн.
Судові витрати пов`язані з розглядом позову в суді першої інстанції слід покласти на ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника Приватної агрофірми «Вікторія» адвоката Якименка Олексія Олексійовича задовольнити.
Рішення Барського районного суду Вінницької області від 25 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватної агрофірми «Вікторія» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватної агрофірми «Вікторія» витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1261,20 грн.
Судові витрати пов`язані з розглядом позову в суді першої інстанції покласти на ОСОБА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                         О.Ю. Береговий

Судді:                                                                 О.В. Ковальчук

       Т.М. Шемета