ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року	Львів	Справа № 380/5230/21 пров. № А/857/15759/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Шевчук С.М., Шинкар Т.І.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2021 року (ухвалене головуючою-суддею Грень Н.М. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (далі - в/ч НОМЕР_2 , відповідач) щодо невиплати їй грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 4613,73 грн на день звільнення з військової служби 19.08.2010 та стягнути з в/ч НОМЕР_1 на її користь вказану грошову компенсацію.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.07.2021 позовні вимоги були задоволені повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в/ч НОМЕР_2 подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби, за місцем військової служби на підставі наказу командира в/ч та довідки про вартість речового майна, проте позивач жодних заперечень щодо виключення її зі списків особового складу без проведення з нею усіх необхідних розрахунків не подавала, наказ не оскаржувала. Компенсація за недотримане речове майно не є загальнообов`язковою виплатою при звільненні. Також звертає увагу на пропуск позивачем строку звернення до суду.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - Золотухін О.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що згідно витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №155 від 16.08.2010 старшого сержанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку відповідно до п.п. «в» п.6 (за віком), з правом носіння військової форми одягу, відповідно до статті Закону України «Про військовий одяг і військову службу».
На час прийняття наказу про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, з нею не було проведено повного розрахунку, зокрема, не було виплачено грошової компенсації замість речового майна, а також не видано довідку про суму грошової компенсації.
Представником позивача було скеровано адвокатський запит до в/ч НОМЕР_2 з метою отримання вищевказаної довідки.
25.02.2021 в/ч НОМЕР_2 була надана довідка №173 від 17.08.2010 «Про одержання грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі».
Доказів надання такої довідки ОСОБА_1 під час виключення зі списків особового складу в/ч матеріали справи не містять.
16.03.2021 ОСОБА_1 звернулася до в/ч НОМЕР_2 із заявою про виплату їй компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно, яку вона отримала від в/ч згідно наданої їй довідки.
Листом в/ч НОМЕР_1 за вих. №130 від 24.03.2021 позивачці було відмовлено у задоволенні заяви про виплату грошової компенсацію замість речового майна, що підлягало видачі, згідно довідки №173 від 18.08.2010 у зв`язку з тим, що під час її звільнення підставою для виплати грошової компенсації був п.27 «Загальні питання», затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1444 від 28.10.2004, яка була скасована постановою №71 від 11.02.2016 та втратила чинність 04.03.2016.
Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернулася до адміністративного суду із зазначеним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби, за місцем військової служби на підставі наказу командира (начальника) військової частини та довідки про вартість речового майна.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Систему соціального та правового захисту військовослужбовців, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах, сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни регулює Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20.12.1991 (тут і надалі - Закон №2011-ХІІ в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ч.1 ст.91 Закону №2011-ХІІ, продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України №1444 від 28.10.2004 було затверджене Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час (втратило чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України №71 від 11.02.2016 «Про внесення змін до пункту 32 Положення про ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України»), пунктом 28 якого передбачено, що військовослужбовцям, які звільняються у запас або відставку без права носіння військової форми одягу, виплачується грошова компенсація за неотримане речове майно або за їх згодою видається речове майно на суму грошової компенсації пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання речового майна до дати підписання наказу про звільнення або закінчення контракту.
Пункт 27 Положення №1444 передбачав, що військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно, виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.
Колегія суддів звертає увагу, що станом на момент звільнення позивача (16.08.2010) була чинною редакція Закону №2011-ХІІ, згідно якої п.2 ч.1 ст.91 взагалі виключено на підставі Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №107-VI від 28.12.2007, оскільки зміну визнано неконституційною згідно рішення Конституційного Суду №10-рп/2008 від 22.05.2008 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 65 розділу I, пунктів 61, 62, 63, 66 розділу II, пункту 3 розділу III Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» і 101 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 67 розділу I, пунктів 1-4, 6-22, 24-100 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).
Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (далі – Закон №2232-XII, в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. При звільненні з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) в обов`язковому порядку надає висновок щодо доцільності проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України на визначених ним посадах. Ця характеристика додається до особової справи військовослужбовця. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Таким чином, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби, за місцем військової служби на підставі наказу командира (начальника) в/ч та довідки про вартість речового майна.
Колегія суддів зазначає, що факт існування заборгованості підтверджується наявними у справі доказами, в тому числі довідкою №173, у якій вказана сума компенсації у розмірі 4613,73 грн.
При цьому, скаржник розмір суми компенсації за речове майно, яке підлягало видачі вказану у довідці, виданій на підставі наказу №155 від 16.08.2010 не заперечує.
Відповідно до п.3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16.03.2016, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Таким чином, ст.91 Закону №2011-ХІІ та п.3 Порядку чітко передбачено право військовослужбовця на отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у разі його звільнення з військової служби.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 4613,73 грн на день її звільнення з військової служби 19.08.2010 та зобов`язання виплатити цю суму.
Щодо строків звернення з позовом у строки встановлені законодавством, колегія суддів зазначає наступне
Статтею 122 КАС України встановлені строки звернення до адміністративного суду.
Так, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 1, 2 ст. 122 КАС України).
Згідно ч.3 ст.122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.5 ст.122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Як було зазначено вище, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
Судом встановлено, що Порядком №1444 не визначено строку, протягом якого військовослужбовці після звільнення повинні звернутися за отриманням грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Як видно з матеріалів справи, позивач 16.03.2021 звернувся до відповідача із заявою про виплату компенсації вартості за неотримане речове майно, у відповідь на яку отримала відповідь №130 від 24.03.2021, відповідно до якої було відмовлено у її задоволенні.
Колегія суддів вважає, що саме із цього листа/відповіді №130 від 24.03.2021 позивач дізналася про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Із вказаним позовом звернулася до суду 06.04.2021, що підтверджується штемпелем на конверті, тобто в межах строку, встановленого ст.122 КАС України.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 09.07.2020 по справі №240/11529/19, де досліджено питання щодо строку звернення до суду з ідентичними позовними вимогами.
З огляду на встановлене та висновки Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним позовом.
Суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняттярішенняне повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїхрішеньне означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду     -     без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2021 року по справі №380/5230/21 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. М. Шевчук 	
 	 	Т. І. Шинкар