Постанова
Іменем України
 
03 листопада 2021 року
місто Київ
 
справа № 206/4605/19
провадження № 61-10131св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2019 року у складі судді Кушнірчука Р. О., постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2020 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В., та за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року у складі судді Кушнірчука Р. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Лаченкової О. В., Петешенкової М. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У серпні 2019 року позивач звернулася до суду із позовом про поділ майна подружжя.
На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21 квітня 2001 року. Однак, їй стало відомо, що її чоловік уклав договір позики та у неї виникло побоювання, що існує ризик звернення стягнення на майно, яке є її спільною власністю. На пропозицію здійснити поділ такого майна у позасудовому порядку відповідач відреагував негативно та не бажав цього робити. Крім того, між ними існують розбіжності як розділити спільне майно, саме у який спосіб, порядок поділу майна та визначення часток кожного. Позивач вважає, що відповідач порушує її майнові права, добровільної згоди щодо поділу майна вони дійти не можуть, а тому вона змушена звертатися до суду за захистом свого майнового права.
Під час шлюбу подружжя придбало таке майно: 
земельна ділянка, кадастровий номер 1221455400:02:002:0294, площею 0, 079 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ;
1/2 частина магазина, загальною площею 331, 6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;
земельна ділянка, кадастровий номер 1210100000:09:157:0051, площею 0, 0515 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;
житловий будинок, загальною площею 439, 84 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;
домоволодіння Літ. А, загальною площею 223, 1 кв. м, житловою площею 96, 9 кв. м, житловий будинок літ.Б-2, загальною площею 253, 5 кв. м, житловою площею 163, 6 кв. м, житловий будинок літ. Ж-2, загальною площею 115, 7 кв. м, житловою площею 70, 5 кв. м, гараж літ. В, вбиральня літ. З, № 1-9 інші споруди, І-ІІІ вимощення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , власником якого є відповідач, розмір частки 31/100; 
квартира, загальною площею 95, 5 кв. м, житловою площею 91, 5 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .
Враховуючи те, що зазначене майно придбано сторонами за спільні кошти та внаслідок спільної праці, однак їх власником зазначено відповідача, позивач вважає за необхідне згадане майно поділити в рівних частках.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач не заперечував проти задоволення позову.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2019 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2020 року, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.
Заборонено ОСОБА_2 , державним або приватним реєстраторам та нотаріусам, державним або приватним виконавцям у будь-який спосіб вчиняти дії щодо відчуження (реєстрації, перереєстрації) майна, яке належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме:
- 1/2 частини земельної ділянки, кадастровий номер 1221455400:02:002:0294, площею 0, 079 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- нежитлового приміщення, 1/2 частини магазину, загальною площею 331, 6 кв. м, яке складається з приміщення літ. А-1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;
- земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:09:157:0051, площею 0, 0515 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;
- житлового будинку, загальною площею 439, 84 кв. м, житловою площею 169 ,45 кв. м, літ. А-2, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;
- 31/100 частини домоволодіння літ. А, загальною площею 223, 1 кв. м, житловою площею 96, 9 кв. м; житловий будинок літ. Б-2, загальною площею 253, 5 кв. м, житловою площею 163, 6 кв. м; житловий будинок 
літ. Ж-2, загальною площею 115, 7 кв. м, житловою площею 70, 5 кв. м; гараж літ. В, вбиральня літ. З; № 1-9 інші споруди, І-ІІІ домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;
- квартири, загальною площею 95, 5 кв. м, житловою площею 91, 5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_5 ;
- 2/3 частини земельної ділянки, кадастровий номер 12010100000:09:157:0035, площею 0, 0565 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 .
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року позов задоволено частково.
Поділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з визнанням за кожним з них в рівних частках права власності на таке майно:
- визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/4 частині за кожним право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1221455400:02:002:0294, площею 0, 079 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/4 частині за кожним право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 331, 6 кв. м, яке складається з літ. А-1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;
- визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині за кожним право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:09:157:0051, площею 0, 0515 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;
- визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині за кожним право власності на житловий будинок, загальною площею 439, 84 кв. м, житлова площа 169, 45 кв. м, літ. А-2, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;
- визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 15,5/100 за кожним право власності на домоволодіння літ. А, загальною площею 223, 1 кв. м, житловою площею 96, 9 кв. м, житловий будинок літ. Б-2, загальною площею 253, 5 кв. м, житловою площею 163, 6 кв. м, житловий будинок літ. Ж-2, загальною площею 115, 7 кв. м, житловою площею 70, 5 кв. м, гараж літ. В, вбиральня літ. З, № 1-9 інші споруди, І-ІІІ вимощення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;
- визнано право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині за кожним на належну ОСОБА_2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0, 0072 га, кадастровий номер 12101000000:02:361:0021, яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_6 і знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;
- визнано право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині за кожним на належну відповідачу ОСОБА_2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0, 0166 га, кадастровий номер 12101000000:02:361:0022, яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;
- визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/3 частині за кожним право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 12010100000:09:157:0035, площею 0, 0565 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 ;
У задоволенні позову в частині поділу квартири АДРЕСА_5 відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, керувався тим, що майно подружжя набуте позивачем та відповідачем під час шлюбу, за спільні кошти, а тому воно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим підлягає поділу між позивачем та відповідачем, виходячи з правил рівності часток подружжя у спільному майні. Суд також дійшов висновку, що належні на праві спільної сумісної власності відповідачу ОСОБА_2 та третій особі ОСОБА_6 земельні ділянки, загальною площею 0, 0072 га, кадастровий номер 12101000000:02:361:0021, та загальною площею 0, 01666 га, кадастровий номер 12101000000:02:361:0022, також є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, а тому кожен з них має право на 1/2 частину належної відповідачу ОСОБА_2 частину зазначених земельних ділянок.
Відмовляючи у задоволені позову в частині визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності по 1/2 частині на подаровану відповідачу квартиру АДРЕСА_5 , суд посилався на те, що зазначена квартира отримана відповідачем в дар від ОСОБА_7 , а тому не є об`єктом їх спільної сумісної власності.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову щодо поділу квартири АДРЕСА_5 залишено без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про поділ майна подружжя скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2019 року, скасовано.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині задоволення позову, суд апеляційної інстанції керувався тим, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Аналогічна правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17), від 03 квітня 2019 року № 726/831/15-ц (провадження № 61-45301св18).
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 , стосовно якої ухвалене судове рішення у справі № 201/13083/18 про стягнення боргу та накладено арешт на її майно в рамках виконавчого провадження, яке набрало законної сили, та її чоловік, ОСОБА_2 , відносно якого відкрито виконавче провадження за виконавчим написом нотаріуса, які здійснюють поділ спільного майна подружжя, діють недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора ОСОБА_3 . Зокрема, поділ майна подружжя порушує його майнові інтереси як кредитора, спрямований на недопущення звернення стягнення на їхнє майно як боржників. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Отже, враховуючи зазначені постанови суду касаційної інстанції, суд апеляційної інстанції встановив порушення прав та інтересів третьої особи ОСОБА_3 через намір сторін уникнути виконання своїх зобов`язань.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_3 
ОСОБА_3 13 липня 2020 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставами касаційного оскарження наведених судових рішень заявник визначив, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права, зокрема судами не враховано, що між заявником та відповідачем укладено договір позики, тому такі обставини ставлять під сумнів наявність реального спору між подружжям у цій справі.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У наданому відзиві позивач просила касаційну скаргу залишити без задоволення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_1 
ОСОБА_1 20 квітня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021 року повністю, рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року змінити в частині відмови у задоволенні позову в частині поділу квартири   АДРЕСА_5 , в іншій частині рішення залишити без змін.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставами касаційного оскарження наведених судових рішень заявник визначив, що:
- оскаржувані судові рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права;
- судом апеляційної інстанції ухвалено рішення без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року 
у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження 
№ 61-15462св18) щодо презумпції спільності майна, набутого за час шлюбу, яку відповідачем не спростовано; у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163цс12 щодо необхідності дослідження судами доказів на підтвердження того, що отримані одним із подружжя грошові кошти за договором позики були витрачені в інтересах сім`ї.
Отже, серед підстав касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявником зазначена та підстава, яка згадана у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що свідчить про виконання нею вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України щодо форми та змісту касаційної скарги.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У наданому відзиві ОСОБА_3 просив касаційну скаргу залишити без задоволення.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалами Верховного Суду від 25 серпня 2020 року та від 27 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
За частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені 
пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваної постанови апеляційного суду визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 21 квітня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження.
Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 19 липня 2006 року ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_2 та ОСОБА_6 купили у рівних частках кожний земельну ділянку, площею 0, 0238 га, кадастровий номер 1210100000:02:361:0009, за адресою АДРЕСА_4 .
Надалі зазначена земельна ділянка розділена на дві ділянки, а саме на земельну ділянку, загальною площею 0, 0072 га, кадастровий номер 12101000000:02:361:0021, яка належить на праві спільної сумісної власності відповідачу ОСОБА_2 та третій особі ОСОБА_6 , що підтверджується державним актом на право власності, серія ЯГ № 555827, та земельну ділянку, загальною площею 0, 01666 га, кадастровий номер 12101000000:02:361:0022, яка також належить на праві спільної сумісної власності відповідачу ОСОБА_2 та третій особі ОСОБА_6 , що підтверджується державним актом на право власності, серія ЯГ № 555826.
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02 лютого 2015 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 31/100 частка домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 ( АДРЕСА_4 ).
Встановлено, що 25 травня 2015 року ОСОБА_2 прийняв у дар від ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_5 , житловою площею 91, 5 кв. м, загальною площею 95, 5 кв. м, про що свідчить копія свідоцтва про дарування квартири та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15 січня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 набули у рівних частках (тобто по одній другій частці кожний) право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , розміром 0, 079 га, кадастровий номер земельної ділянки 1221455400:02:002:0294. Зазначені обставини також підтверджуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок, загальною площею 439, 84 кв. м, житловою площею 169, 45 кв. м, літ. А-2, за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 26 грудня 2014 року, ДП142143600258.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка, кадастровий номер 1210100000:09:157:0051, площею 0, 0515 га, за адресою: АДРЕСА_3 , підстава виникнення права - свідоцтво про право власності від 04 червня 2014 року, НОМЕР_1 .
Відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, розмір частки 1/2, згідно з договором купівлі-продажу від 23 січня 2014 року належить об`єкт нерухомого майна - магазин, за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 липня 2013 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивачу ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності у розмірі 2/3 частини належить земельна ділянка, загальною площею 0, 0565 га на території АДРЕСА_6 , кадастровий номер 1210100000:09:157:0035.
Встановлено судом, що на день звернення до суду з позовною заявою позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що сторонами в судовому засіданні не оспорювалося.
Судом також встановлено, що між ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 21 листопада 2018 року укладено договір позики, згідно з умовами якого надано у власність ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 1 988 000, 00 грн.
Відповідно до пункту 1 договору отримані кошти ОСОБА_2 зобов`язався повернути у строк до 21 грудня 2018 року включно. Проте, ОСОБА_2 не повернув у зазначений строк грошові кошти, у зв`язку з чим приватним нотаріусом Кучмій Н. В. вчинено виконавчий напис від 27 грудня 2018 року № 5150 про звернення стягнення на грошові кошти ОСОБА_2 у розмірі 1 989 700, 00 грн.
На підставі цього виконавчого напису нотаріуса від 27 грудня 2018 року, за номером 5150, 28 липня 2020 року відкрито виконавче провадження № 62679311 приватним виконавцем Селезньовим М. О., яке триває на цей час, про що не заперечують ані позивач, ані відповідач.
Встановлено, що нотаріальне посвідчення договору здійснювалось нотаріусом за письмовою згодою ОСОБА_1 на укладання цього договору відповідно до вимог статті 65 СК України
Також встановлено, що рішенням Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 201/13083/18 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму авансу у розмірі 1 150 000, 00 грн.
На підставі зазначеного рішення 27 березня 2020 року відкрито виконавче провадження.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі ОСОБА_1 .
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статі 3 СК України).
За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Під час вибору і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року 
у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зазначено, що «згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом».
Аналогічний по суті висновок зроблено у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 (провадження 
№ 61-30545св18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц (провадження № 61-45301св18), підстави відступити від зазначених правових висновків Верховним Судом не встановлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції встановив, що між сторонами фактично відсутній спір з приводу поділу спірного нерухомого майна, при цьому наявне виконавче провадження про стягнення з відповідача суми боргу.
Тож Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що сторонами використані їхні права на шкоду третім особам - кредиторам, які внаслідок ухвалення такого судового рішення позбавлені можливості належним чином задовольнити свої вимоги за рахунок майна боржника.
Стосовно доводів про те, що оскаржуване рішення ухвалено без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18) щодо презумпції спільності майна, набутого за час шлюбу, яку відповідачем не спростовано; у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163цс12 Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки справи розглянуті за різних фактичних обставин.
Так, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі 
№ 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18) на відміну від справи, що переглядається, судами не було встановлено, що подружжя, здійснюючи поділ спільного майна, діють недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора. Предметом спору у справі № 6-163цс12 було стягнення з подружжя суми заборгованості за договором позики.
Доводи касаційної скарги у цілому зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення цих обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Стосовно доводів касаційної скарги ОСОБА_3 .
Верховним Судом враховано, що під час перегляду рішення суду першої інстанції по суті постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021 року скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2019 року.
З урахуванням наведеного, враховуючи, що Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021 року, Верховний Суд вважає, що відсутній предмет касаційного оскарження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , з огляду на що ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2020 року потрібно залишити без змін.
Подібних за змістом висновків дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 11 червня 2019 року у справі № 755/253/16-ц (провадження 
№ 61-48252св18), від 30 вересня 2020 року у справі № 495/5611/13 (провадження № 61-4293св20), підстав відступити від зазначених висновків судом не встановлено.
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України 
«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ визначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані рішення судів без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2019 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2020 року, рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                  С. О. Погрібний
 
І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                            В. В. Яремко