Постанова
Іменем  України
20 жовтня 2021 року
м. Київ
справа № 488/339/20
провадження № 61-19130св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І., 
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Державна продовольча-зернова корпорація України»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (письмового провадження) касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державна продовольча-зернова корпорація України» на постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 грудня 2020 року в складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Лисенка П. П., Серебрякової Т. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України») та  просила скасувати наказ АТ «ДПЗКУ» № 724-к від 26 жовтня 2015 року про звільнення та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за періоди: з 06 лютого 2016 року по 31 травня 2016 року, з 17 лютого 2017 року по 31 травня 2017 року та з 11 вересня 2019 року по день ухвалення рішення. 
Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 10 вересня 2012 року вона працювала у відокремленому структурному підрозділі ПАТ «ДПЗКУ» - філії ПАТ  «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» заступником директора з виробництва.
Наказом № 724-к від 26 жовтня 2015 року її було звільнено із займаної посади за  скороченням штату працівників. Не погоджуючись із звільненням вона звернулася до суду із відповідним позовом, який рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року було частково задоволено та, зокрема, поновлено її на посаді та стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 28 жовтня 2015 року по день ухвалення рішення в сумі 24 737, 30 грн та 10 000 грн моральної шкоди.
На підставі цього рішення відповідач видав наказ від 27 травня 2016 року № 361-к про поновлення її на посаді з 05 лютого 2016 року.
Наказом № 640 К від 16 вересня 2016 року її вдруге було звільнено з посади з 19 вересня 2016 року за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
16 лютого 2017 року рішенням Апеляційного суду Миколаївської області рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року в частині вимог про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано й ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.
01 червня 2017 року відповідач видав наказ № 324/1-к про скасування свого наказу № 361-к від 27 травня 2016 року про поновлення її на посаді.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року рішення апеляційного суду від 16 лютого 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
16 січня 2018 року постановою Апеляційного суду Миколаївської області рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року змінено, зменшено розмір компенсації моральної шкоди до 3 000 грн, виключено з мотивувальної частини рішення суду висновки про порушення відповідачем вимог частини другої статті 40, статей 43, 252 КЗпП України, а в іншій частині рішення залишено без змін.
Отже, з ухваленням цієї постанови апеляційного суду рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року набрало законної сили й підлягало виконанню в силу частини першої статті 129-1 Конституції України та пункту 7 частини третьої статті 2 та статті 18 ЦПК України.
Не дивлячись на визнання її звільнення з роботи незаконним, відповідач наказ про скасування наказу № 724-к від 26 жовтня 2015 року про припинення з нею трудового договору не видав, рішення суду про поновлення її на роботі не виконав, у зв`язку з чим зобов`язаний виплатити їй середній заробіток за весь час затримки виконання судового рішення відповідно до статті 236 ЦПК України.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 21 вересня 2020  року закрито провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 до АТ «ДПЗКУ» про скасування наказу № 724-к від 26 жовтня 2015 року. 
Відмовлено в задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Вирішуючи спір у частині позовних вимог про скасування наказу № 724-к від 26 жовтня 2015 року, суд першої інстанції виходив з того, що з 16 січня 2018 року постановою апеляційного суду рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05  лютого 2016 року, яким ОСОБА_1 поновлена на роботі, набрало законної сили й підлягає виконанню, тому підстави для ухвалення судового рішення про скасування вказаного наказу відсутні й провадження у  справі в частині цих вимог підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, місцевий суд виходив з того, що з такими вимогами позивач звернулася до суду з порушенням строків, передбачених статтею 233 КЗпП України.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 грудня 2020 року рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 21 вересня 2020 року в  частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «ДПЗКУ» про скасування наказу та стягнення оплати вимушеного прогулу за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за період з 17 лютого 2017 року по 31 травня 2017 року та з 11 вересня 2019 року по день ухвалення рішення суду скасовано та ухвалене в цій частині нове рішення.
Стягнуто з АТ «ДПЗКУ» на користь ОСОБА_1 оплату вимушеного прогулу за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за періоди з 17 лютого 2017 року по 31 травня 2017 року та з 11 вересня 2019 року по 04 грудня 2020  року включно в сумі 141 709, 39 грн, що визначена без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Вирішено питання розподілу судових витрат.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу № 724-к від 26 жовтня 2015 року відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно закрив провадження у справі в частині позовних вимог про скасування наказу про звільнення, оскільки підстави позову в справі № 488/4844/15-ц та в цій справі є різними. Разом з тим суд апеляційної інстанції не вбачав підстав для задоволення цих позовних вимог з огляду на те, що саме по собі скасування судом оскаржуваного наказу про звільнення не відновлює порушеного права позивача, за захистом якого вона звернулася до суду.
Окрім цього апеляційний суд, урахувавши факт невиконання відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі, вважав обґрунтованими та  такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 17 лютого по 31 травня 2017 року та з 11 вересня 2019 року по день ухвалення судом рішення, а тому дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалення нового про їх задоволення. 
При цьому апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за  час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з  06 лютого по 31 травня 2016 року, оскільки такі пред`явлені з пропуском тримісячного строку для звернення до суду.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
22 грудня 2020 року АТ «ДПЗКУ» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 грудня 2020 року, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Підставами касаційного оскарження зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме:
- застосування норми права без урахування висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 522/13736/15, від 10 червня 2020 року в справі № 401/3386/17 та в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року в справі № 758/9773/15-ц(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначають, що рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року, яке в частині поновлення позивача на роботі залишене без змін постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року, виконано в повному обсязі, проте суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки цим обставинам, внаслідок чого безпідставно стягнув середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 17 лютого по 31 травня 2017 року та з 11 вересня 2019 року по 04 грудня 2020 року.
Окрім цього суд апеляційної інстанції не врахував, що позивач звернулася за  захистом своїх трудових прав з пропуском установленого статтею 233 КЗпП України строку для звернення до суду, клопотань про поновлення якого не  заявляла, що є підставою для відмови в задоволення її позовних вимог.
Касаційна скарга АТ «ДПЗКУ» не містить доводів щодо скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на  роботі за період з 06 лютого по  31 травня 2016 року, а   ОСОБА_1 з  касаційною скаргою не  зверталася, а тому постанова апеляційного суду в цій частині судом касаційної інстанції не переглядається.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
02 лютого 2021 року справа № 488/339/20 надійшла до Верховного Суду.
Позивач надіслала відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення.
Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2021 року справу призначено до  судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи  порушення норм процесуального права, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та  вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Фактичні обставини, встановлені судами
Суди встановили, що з 10 вересня 2012 року  ОСОБА_1 обіймала посаду заступника директора (з виробництва) філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор». 
Наказом № 724-К від 26 жовтня 2015 року позивача звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016  року в справі № 488/4844/15-ц ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника директора (з виробництва) філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» та на її користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 24 737, 30 грн, а також моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. 
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 12 травня 2016 року в  справі № 488/4844/15-ц рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року в частині поновлення на роботі залишено без змін, у частині розміру моральної шкоди змінено з 10 000 грн до 1 000 грн, та  виключено з мотивувальної частини рішення суду висновок про порушення відповідачем вимог частини другої статті 40, статей 43, 252 КЗпП України.
На виконання вказаного рішення суду першої інстанції, 27 травня 2016 року відповідачем видано наказ № 361-К про поновлення позивача на роботі з  05  лютого 2016 року, а у її трудовій книжці зроблений запис № 10 про недійсність запису № 9 про звільнення з роботи згідно з наказом від 26 жовтня 2015 року.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і  кримінальних справ від 21 грудня 2016 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 12 травня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до апеляційної інстанції.
Після нового апеляційного перегляду рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та судових витрат скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
У зв`язку з цим рішенням суду апеляційної інстанції, відповідачем 01 червня 2017 року видано наказ № 324/1-к, яким скасовано раніше виданий наказ від 27 травня 2016 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та  кримінальних справ від 08 листопада 2017 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до апеляційної інстанції.
Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року змінено, зменшено розмір моральної шкоди, яка стягується з ПАТ «ДПЗКУ» на  користь ОСОБА_1 , з 10 000 грн до 3 000 грн та виключено з мотивувальної частини рішення суду висновки про порушення ПАТ «ДПЗКУ» вимог частини другої статті 40, статей 43, 252 КЗпП України. В іншій частині рішення залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 02 грудня 2019 року рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року в частині, що залишена без змін постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року, та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року залишено без змін.
Після поновлення на роботі, наказом № 640-к від 16 вересня 2016 року позивача вдруге звільнено з роботи з 19 вересня 2016 року за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2017 року в  справі № 488/3841/16-ц змінено рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 22 лютого 2017 року, яким на користь ОСОБА_1 з ПАТ «ДПЗКУ» стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 вересня 2016 року по 16 лютого 2017 року в сумі 47 843, 25 грн, а рішення в частині вирішення вимог стосовно визнання незаконним та скасування наказу № 640-к від 16 вересня 2016 року та відмови в поновленні на роботі залишено без змін.
Ці судові рішення залишені без змін постановою Верховного Суду від 13 червня 2018 року, яким встановлено, що порушене право позивача поновлено, так як  її  звільнення з роботи, що відбулося 26 жовтня 2015 року, визнано незаконним, а тому роботодавець зобов`язаний видати наказ про скасування наказу про припинення трудового договору з позивачем. З ухваленням 16 січня 2018 року постанови апеляційного суду рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року, яким ОСОБА_1 поновлена на роботі, набрало законної сили і підлягає виконанню. Тому підстав для ухвалення судового рішення про повторне поновлення позивача на роботі на тій же посаді відсутні.
Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становила 353, 39 грн.
Згідно з листом АТ «ДПЗКУ» від 23 жовтня 2019 року № 130-2-19/6546, позивача повідомлено, що її за судовим рішенням від 05 лютого 2016 року поновлено на роботі, а звільнено з посади на підставі наказу № 640 від 16 вересня 2016 року, а тому відсутні підстави для допуску позивача до роботи за посадою.
12 грудня 2019 року позивач знову звернулася до роботодавця з вимогою повторно поновити її на роботі та скасувати наказ № 724-к від 26 жовтня 2015 року.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо позовних вимог про скасування наказу ПАТ «ДПЗКУ» № 724-К від 26 жовтня 2015 року
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і  направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Тобто, стаття 379 ЦПК України передбачає підстави для скасування ухвали суду  з направленням справи для продовження розгляду справи, що означає, що  розгляд справи не було завершено, а ухвала, якою такий розгляд завершено, не відповідає нормам процесуального права та розгляд справи потрібно продовжити по суті.
У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року в справі № 758/6080/19 (провадження № 61-7148св21) зазначено, що в кожному випадку суд апеляційної інстанції повинен перевіряти чи перешкоджає ухвала суду першої інстанції подальшому провадженню у справі.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції вважав, що спір між сторонами щодо скасування оскаржуваного наказу від 724-к від 26 жовтня 2015  року про звільнення позивача вирішений рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року, яке набрало законної сили 16 січня 2018 року, у зв`язку з чим дійшов висновку про закриття провадження у справі в цій частині вимог з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України.
Апеляційний суд, зробивши висновок про помилковість закриття судом першої інстанції провадження у справі в частині вищевказаних позовних вимог, справу в частині цих вимог на новий розгляд до суду першої інстанції не направив, а  розглянув їх по суті, чим порушив положення статті 379 ЦПК України, згідно з  якими суд апеляційної інстанції, встановивши порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, повинен був направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, а не вирішувати позовні вимоги про скасування наказу від 724-к від 26 жовтня 2015  року по суті до вирішення цих вимог місцевим судом.
З огляду на викладене, постанова апеляційного суду в частині зазначених вище вимог не може вважатися законною та обґрунтованою. 
Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі
Частиною сьомою статті 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.
Згідно зі статтею 24 КЗпП трудовий договір повинен укладатись, як правило, у  письмовій формі або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця.
Оскільки припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника, то якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з  ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.
До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на  роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають.
Звернувшись з цим позовом до суду, ОСОБА_1 просила, зокрема стягнути на її користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за періоди з 17 лютого 2017 року по 31 травня 2017 року та з 11 вересня 2019 року по день ухвалення рішення. 
Установлено, що рішення суду, яким позивача було поновлено на роботі, набрало законної сили 16 січня 2018 року, проте станом на день розгляду цієї справи апеляційним судом не виконане.
Таким чином, оскільки обов`язок відповідача щодо поновлення позивача на  роботі виник з моменту набрання вищевказаним рішенням суду законної сили, тобто з 16 січня 2018 року, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 17 лютого 2017 року по 31 травня 2017 року є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.
За таких підстав суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні вищевказаних позовних вимог,однак помилився щодо мотивів такої відмови.
Водночас, зважаючи на встановлені обставини невиконання рішення суду про поновлення на роботі, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за  період з 11 вересня 2019 року по день ухвалення рішення у розмірі 117 678, 87 грн, який відповідачем не спростований.
Доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем встановленого статтею 233  КЗпП України строку для звернення до суду Верховний Суд вважає безпідставними з огляду на таке.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18) зазначено, що середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
Невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України.
У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з   наступного дня після видачі роботодавцем зазначеного наказу незалежно від тривалості затримки його видачі.
Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день поновлення його на роботі.
Оскільки позивач на роботі не поновлена, підстав для висновку про пропуск нею тримісячного строку для звернення до суду немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на  новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного в постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Враховуючи доводи та вимоги касаційної скарги, а також висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від04 серпня 2021 року в справі № 758/6080/19 (провадження № 61-7148св21), колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги; скасування постанови апеляційного суду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на  роботі за  період з 17 лютого по 31 травня 2017 року та зміну рішення суду першої інстанції в частині цих вимог шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови; залишення без змін постанови апеляційного суду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з  11 вересня 2019 року по день ухвалення рішення суду; скасування постанови апеляційного суду в частині позовних вимог про скасування наказу про звільнення з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державна продовольча-зернова корпорація України» задовольнити частково.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 грудня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державна продовольча-зернова корпорація України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 17 лютого по 31 травня 2017 року скасувати, рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 21 вересня 2020  року в частині вказаних позовних вимог змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 грудня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державна продовольча-зернова корпорація України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 11 вересня 2019 року по день ухвалення рішення суду в розмірі  117 678, 87 грн залишити без змін.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 грудня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державна продовольча-зернова корпорація України» про скасування наказу № 724-к від 26 жовтня 2015  року скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її  прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. І. Крат
Судді: | Н. О. Антоненко І. О. Дундар Є. В. Краснощоков М. Ю. Тітов