Постанова
Іменем України
 
03 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 302/857/19
провадження № 61-1866св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,  
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області Корбутяк Ірина Василівна, 
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Рішком Сергієм Івановичем, на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2020 року в складі судді Гайдур А. Ю. та на постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року в складі колегії суддів Куштана Б. П., Джуги С. Д., Кожух О. А.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до  ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області Корбутяк І. В. про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації права власності на спадкове майно. 
 
В обґрунтування позову зазначала, що вона є спадкоємцем за законом на підставі статті 1266 ЦК України майна ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті позивач звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом на все майно ОСОБА_3 , проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з наявністю заповіту від 03 серпня 2009 року, відповідно до умов якого ОСОБА_3 заповіла усе своє майно ОСОБА_2 . 
 
Заповіт від 03 серпня 2009 року посвідчений приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області Корбутяк І. В. та підписаний замість заповідача іншою особою в присутності двох свідків, оскільки  ОСОБА_3 була неграмотною, не вміла писати і читати. 
 
Позивач уважає вказаний заповіт в силу статті 1257 ЦК України нікчемним, оскільки: 
- заповідач ОСОБА_3 була освіченою особою, вміла писати і читати, а тому могла особисто прочитати заповіт перед його підписанням і підписати його; встановлення нотаріусом 03 серпня 2009 року факту неграмотності ОСОБА_3 було безпідставним і не відповідало дійсності. Вказані обставини підтверджуються записами погосподарських книг, у яких зазначено, що вона мала початкову освіту, та її підписами на різних документах;
- заповіт замість ОСОБА_3 підписала ОСОБА_4 , яка не була присутня 03 серпня 2009 року в кабінеті нотаріуса, де складався, підписувався і посвідчувався заповіт, а підписала заповіт в інший день - у приміщенні Синевирської сільради за відсутності нотаріуса ОСОБА_5 , заповідача ОСОБА_3 та свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7 ; тобто нотаріальна дія щодо вчинення заповіту була проведена за відсутності принаймні одного з її учасників, що є порушенням вимог статті 43 Закону України «Про нотаріат», а також ОСОБА_4 підписувала заповіт поза межами приміщення, яке було робочим місцем приватного нотаріуса, та не читала вголос заповіт ОСОБА_3 перед його підписанням;
- статтею 1248 ЦК України та пунктом 158 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03 березня 2004 року передбачено, що заповіт учиняється при свідках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт. Проте, приватний нотаріус не звернув увагу на те, що ОСОБА_3 не мала жодних фізичних вад, які б не дозволяли їй самостійно прочитати заповіт, що, зокрема, підтверджується відсутністю відповідних застережень у тексті заповіту та підписати його особисто, а тому складання заповіту та його посвідчення за участю свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7 суперечило вимогам закону;
- зі змісту заповіту не зрозуміло, хто зачитував його ОСОБА_3 ; у посвідчувальному написі не зазначено, що заповіт прочитано самим заповідачем або зачитано йому в голос;
- приватний нотаріус Корбутяк І. В. належним чином не встановила особу ОСОБА_3 , оскільки неправильно зазначила в заповіті та в спадковому реєстрі ідентифікаційний номер заповідача.
 
Позивач просила встановити, що заповіт, складений 03 серпня 2009 року від імені ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_2 , є нікчемним і застосувати наслідки нікчемності цього заповіту, зокрема:
- визнати недійсним і скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 19 березня 2019 року приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області Корбутяк І. В., зареєстроване в реєстрі за № 342, ОСОБА_2 на спадкове майно, яке складається із житлового будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1782193121224;
- скасувати рішення приватного нотаріуса Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області Корбутяк І. В. за індексним номером 46030440 від 19 березня 2019 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спадкове майно;
- визнати недійсним і скасувати запис про право власності за № 30762753 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1782193121224.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Міжгірського районного суду від 13 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані тим, що оскаржений заповіт посвідчений з дотриманням порядку, передбаченого статтями 203, 1248, 1253 ЦК України та розділу 17 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, підписання заповіту іншою особою здійснено на прохання заповідача, оскільки заповідач була неграмотна (не вміла писати і читати), що не суперечить нормам закону та вказаної Інструкції, оскільки це відображало дійсне волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном.
 
Аргументи учасників справи
 
У лютому 2021 року представник ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року, в якій просить їх скасувати як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили фактичні обставини справи, зокрема:
факт звернення 03 серпня 2009 року ОСОБА_3 до нотаріуса за наданням послуги щодо посвідчення її заповіту;
факт неграмотності ОСОБА_3 станом на 03 серпня 2009 року, що не давало їй можливості особисто прочитати і підписати заповіт;
відповідність процедури посвідчення заповіту вимогам діючого станом на 03 серпня 2009 року законодавству.
 
Вказує, що, ухвалюючи оскаржені рішення суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно не врахували доводи позивача з приводу нікчемності заповіту, і відповідно безпідставно не застосували до спірних правовідносин норми частини четвертої статті 207, статтю 1233, частину другу статті 1234, статті 1247, 1248, 1253, 1255, частину першу статті 1257 ЦК України, норми Закону України «Про нотаріат» та положення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року №20/5. 
 
Суди не надали належну оцінку обставинам про те, що свідки  ОСОБА_4 і ОСОБА_7 , підписи яких стоять у заповіті, стверджували, що не пам`ятають чи була ОСОБА_3 присутня при підписанні ними заповіту.
 
Суди, проаналізувавши надані позивачем докази стосовного грамотності  ОСОБА_3 , фактично зробили висновок про те, що вона могла писати і читати, проте побудували своє рішення на припущеннях стосовно того, що вона не могла це зробити достатньо грамотно; не встановили чи зачитувався спірний заповіт вголос ОСОБА_3 
 
17 травня 2021 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу позивачки, у яких він просить залишити її без задоволення, а оскаржені рішення суду першої та апеляційної інстанцій без змін. Відзиви мотивовано безпідставністю доводів касаційної скарги, які є аналогічними доводам позовної заяви та апеляційної скарги і зводяться до незгоди заявника з наданою судами оцінкою доказів у справі та встановлених на їх підставі обставин. 
 
Рух справи 
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження в справі. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року справа призначена до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 25 лютого 2021 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц, від 02 жовтня 2018 року в справі № 910/18036/17, від 13 лютого 2019 року в справі № 473/1584/16-ц, від 20 березня 2019 року в справі № 350/67/15-ц, від 06 червня 2019 року в справі № 342/139/16-ц, від 23 жовтня 2019 року в справі № 753/22573/15-ц, від 23 жовтня 2019 року в справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року в справі № 902/761/18, від 20 листопада 2019 року в справі № 302/773/17, від 04 грудня 2019 року в справі № 917/2101/17, від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц, від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц, від 23 квітня 2020 року в справі № 335/12379/17, від 22 червня 2020 року в справі № 376/946/17, від 12 грудня 2020 року в справі № 904/1103/20, від 18 січня 2021 року в справі № 915/646/18.
 
Фактичні обставини справи
 
Суди встановили, що 03 серпня 2009 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживала в АДРЕСА_1 , разом зі своєю онукою ОСОБА_8 приїхала в смт. Міжгір`я до приватного нотаріуса Міжгірського нотаріального округу Корбутяк І. В. для складання та посвідчення заповіту на свого внука - ОСОБА_2 .
 
Приватний нотаріус, переконавшись, що ОСОБА_3 є неграмотною, тобто не вміє читати і писати, а вміє лише поставити свій підпис, запропонувала їй та особі, яка її супроводжувала, запросити свідків, які могли б посвідчити заповіт та підписати його за заповідача. Свідками, які були присутніми під час посвідчення заповіту, були ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . 
 
Нотаріусом на відповідному бланку серії ВМІ № 457241 був складений і надрукований зі слів заповідача заповіт, за яким усе своє майно вона заповідала ОСОБА_2 (онуку). Особу заповідача встановлено на підставі паспорта громадянина України. Заповіт у присутності заповідача був прочитаний приватним нотаріусом при присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вголос і підписаний ними.
 
За заповідача після прочитання їй уголос заповіт підписала ОСОБА_4 . При цьому, в заповіті зазначено, що в зв`язку з неграмотністю заповідача на її особисте прохання та в її присутності за неї підписує текст заповіту ОСОБА_4 .
 
Суди критично оцінили показання допитаних в суді першої інстанції свідків про те, що  вони не пам`ятають обставин щодо посвідчення оспорюваного заповіту, оскільки з того часу спливло більше десяти років. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
 
Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.
 
Відповідно до статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках.
 
Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі № 335/5977/17 (провадження № 61-13350св20) вказано, що «відповідно до частиною другою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». 
 
У справі, яка переглядається: суди відмовили в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту нікчемності заповіту внаслідок недоведеності; суди не врахували, що позовна вимога про встановлення факту нікчемності заповіту не є належним способом захисту прав і в задоволенні позову потрібно було відмовити з цієї підстави. 
 
Оскільки суди правильно відмовили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення заповіту нікчемним, проте не з тих мотивів, рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту нікчемності заповіту слід змінити в мотивувальній частині.
 
Для застосування наслідків нікчемності правочину установленню в цій справі підлягав факт наявності або відсутності підстав для кваліфікації заповіту ОСОБА_3 від 03 серпня 2009 року як нікчемного.
 
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
 
Підстави нікчемності заповіту визначені в частині першій статті 1257 ЦК України, за якою нікчемним є заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.
 
Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу (частина друга статті 1247 ЦК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) вказано, що «правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію».
 
Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа (абзац 1 частини четвертої статті 207 ЦК України).
 
У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 755/8686/17 (провадження № 61-8444св19) зазначено, що «аналіз абзацу 1 частини четвертої статті 207 ЦК України свідчить, що у певних випадках допускається підписання правочину іншою особою, якщо сторона правочину має різного роду вади, що заважають їй це зробити. У цьому разі порядок підписання іншою особою правочину регламентується частиною четвертою статті 207 ЦК України. Особа, яка підписує правочин (рукоприкладник), сама не є стороною правочину. Жодних прав і обов`язків щодо правочину, який нею підписується, в неї не виникає. Її роль зводиться виключно до заповнення певної вади особи, яка є стороною правочину».
 
Під час посвідчення заповіту нотаріусом має бути дотримано порядок його посвідчення. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження  заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний  заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з  її слів власноручно  або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос  прочитаний  заповідачем  і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач  унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. На бажання заповідача, також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. Присутність не менш як двох свідків при посвідченні  заповіту є обов`язковою. (пункти 157, 158 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року N 283/8882, чинної на час посвідчення заповіту). 
 
Статтею 1253 ЦК України передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. 
 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, встановили, що 03 серпня 2009 року на прохання ОСОБА_3 складено заповіт з її слів приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області Корбутяк І. В. за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У зв`язку з неграмотністю ОСОБА_3 на її прохання в присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 текст заповіту до його підписання зачитаний уголос приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області Корбутяк І. В. та підписаний ОСОБА_4 , що у сукупності свідчить про дотримання приписів статей 1247, 1253 ЦК України. 
 
Обставини та докази, на які посилається позивачка як на підтвердження своїх доводів про недійсність заповіту, у повній мірі перевірені судами попередніх інстанцій, висновки яких про відсутність передбачених статтею 1257 ЦК України підстав для встановлення нікчемності заповіту відповідають нормам матеріального права. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 за життя була грамотною, читала та могла підписати прочитаний нею документ не заслуговують на увагу, оскільки встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Тому суди зробили правильний висновок про те, що на підтвердження підстав нікчемності заповіту позивачка належних та допустимих доказів не надала, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації права власності на спадкове майно. 
 
Відмовивши в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області Корбуняк І. В., суди не врахували, що нотаріус не може бути відповідачем у такій категорії справ.
 
У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
 
У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року в справі № 372/2583/18 (провадження № 61-14185св20) зазначено про те, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі. Отже, позовна вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, не може бути звернена до державного реєстратора, якого позивач визначив відповідачем. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зазначено, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».
 
У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, підтверджують, що спір виник між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Тому приватний нотаріус Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області Корбуняк І. В. є неналежними відповідачем, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до вказаного приватного нотаріуса необхідно відмовити із цієї підстави.
 
За таких обставин рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині позовних вимог про визнання недійсним і скасування запису про право власності та в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області Корбуняк І. В. підлягають зміні з викладенням їх мотивувальних частин в редакції цієї постанови.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
 
Доводи касаційно скарги, з урахуванням необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі № 335/5977/17 (провадження № 61-13350св20), від 09 червня 2021 року в справі № 755/8686/17 (провадження № 61-8444св19), від 15 вересня 2021 року в справі № 372/2583/18 (провадження № 61-14185св20) дають підстави для висновку, що оскаржені рішення судів попередніх інстанцій у частині позовних вимог про встановлення нікчемності заповіту та до приватного нотаріуса Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області Корбутяк І. В. підлягають зміні їх мотивувальних частин в редакції цієї постанови; в іншій частині оскаржені судові рішення - залишити без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Рішком Сергієм Івановичем, задовольнити частково. 
 
Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення нікчемності заповіту та в частині позовних вимог пред`явлених до приватного нотаріуса Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області Корбутяк Ірини Василівни змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
 
У іншій частині рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    В. І. Крат
Судді                                                                              Н. О. Антоненко
                                                                                      І. О. Дундар 
                                                                                      Є. В. Краснощоков
                                                                                      М. М. Русинчук