ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року  
м. Черкаси   
  		
справа № 691/143/21  провадження № 22-ц/821/1894/21 категорія: 304090000   		

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Бородійчука В.Г.,
суддів: Єльцова В.О., Василенко Л.І.

учасники справи:
позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»
відповідач: ОСОБА_1 
представник відповідача - адвокат Кучер Юлія Вікторівна
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кучер Юлії Вікторівни на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 17 серпня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у складі: головуючого судді Черненка В.О. дата складання повного тексту 26.08.2021 року. 

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2020 року представник АТ КБ «Приватбанк» Мазченко В.О. (далі - Банк) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 звернувся АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заву № б/н від 13.12.2010 року.
13.12.2010 року відповідачем також була підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». В цій же довідці відповідач власним підписом підтвердив, що «З фінансовими умовами надання Кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлений».
Банком на підставі Договору банківських послуг відкрито картковий рахунок з початковим кредитним лімітом та надано відповідачу у користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 23000,00 грн.
У порушення умов кредитного договору, а також норм цивільного права, відповідач зобов`язання, за вказаним договором, належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 27.12.2020 року виникла заборгованість у сумі 28440,65 грн., яка складається із: 22886,35 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 5554,30 грн. – заборгованість за простроченими відсотками.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 28440,65 грн. за кредитним договором № б/н від 27.12.2020 року та судові витрати в сумі 2270,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 17 серпня 2021 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 28440,65 грн. 
Вирішено питання про судовий збір.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач, хоч і визнав позовні вимоги частково, довгий час користуватися кредитом, погоджувався з правилами та умовами кредитування, тарифами банку, якби не ситуація в країні, яка склалася, то продовжував би користуватися наданим кредитом, про що сам зазначив у судовому засіданні, а тому заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до повного задоволення, а посилання відповідача на брак коштів не може бути підставою для відмови в позові. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У вересні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кучер Ю.В. подала до Черкаського апеляційного суду скаргу, в якій просила скасувати рішення Городищенського районного суду Черкаської області та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково, в розмірі 2921,35 грн., у задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що 13.12.2010 року між позивачем та апелянтом було підписано анкету-заяву, відповідно до якої, на думку позивача, апелянт підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складає Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказав, що договір між позивачем та апелянтом був укладений шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, з отримання платіжної картки.
Проте, зазначений висновок суду першої інстанції суперечить дійсним обставинам справи, не відповідає нормам чинного законодавства та правовій позиції Верховного Суду, так як в анкеті-заяві від 13.12.2010 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання, не зазначено номер банківської картки, яка надана ОСОБА_1 для отримання та використання кредитних коштів та розмір кредитного ліміту.
Крім того, надані позивачем до позовної заяви «Умов та правила надання банківських послуг» та «Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містить підпису позичальника.
Разом з тим, надана позивачем довідка про умови кредитування з ви користуванням кредитки «Універсальна» по договору № SAMDN5000039975617 без зазначення дати укладення вказаного договору, містить підпис апелянта, проте позивач просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 13 грудня 2010 року, що не відповідає номеру договору, зазначеному у вказаній довідці про умови кредитування з ви користуванням кредитки «Універсальна».
Зазначає, що станом на час підписання відповідачем анкети-заяви від 13.12.2010 року Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку існували в редакції, яка в подальшому неодноразово змінювалась, про що зазначено і самим позивачем у позовні заяві.
Проте, суд першої інстанції під час розгляду справи та ухвалення рішення за результатами її розгляду не врахував вказані обставини, на підставі чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Вказує, що оскаржуване рішення не містить інформації відносно того, що вказаний розрахунок заборгованості, наданий банком до позовної заяви, судом першої інстанції був перевірений та суд встановив, що такий розрахунок є вірним.
Таким чином, суд першої інстанції не дослідив обставини, які мають важливе значення для даної справи, на підставі чого дійшов помилкового висновку про наявність у апелянта заборгованості перед позивачем у розмірі 28440,65 грн.
Також зазначає, що цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Вказані вище норми цивільного законодавства вказують на те, що за договором № б/н від 13.12.2010 року, укладеного між сторонами, позивач має право пред`явити вимоги про стягнення заборгованості за три роки, які передували зверненню з позовною заявою до суду.
Тобто в розрахунок суми боргу може бути включене зобов`язання, що виникло не раніше ніж 09 лютого 2018 року, так як позивач звернувся до суду 09 лютого 2021 року.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що розмір заборгованості за тілом кредиту, тобто за фактично отриманими позичальником коштів від банку, складає 22 886,35 грн. Проте, вказана інформація не відповідає дійсності, оскільки, шляхом проведення арифметичних розрахунків з виписки по банківському рахунку про рух коштів можливо встановити, що станом на 09 лютого 2018 року апелянтом, шляхом здійснення розрахунку за різні товари, зняття готівки у терміналах самообслуговування, було використано 20677,00 грн. кредитних коштів, тобто тіло кредиту станом на 09.02.2018 року становило – 20677,00 грн.
В період з 09 лютого 2018 року до 01 жовтня 2020 року апелянтом було використано ще 62645,03 грн. кредитних коштів, що разом складає 83322,03 грн.
При цьому за вказаний період з 09.02.2018 року по 01.10.2020 року апелянтом було повернуто банку 80400,68 грн. грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за використані кредитні кошти, що підтверджується наданою позивачем випискою про рух коштів. Таким чином, різниця між отриманими ОСОБА_1 від АТ КБ «Приватбанк» коштів та повернутими ОСОБА_1 коштів АТ КБ «Приватбанк» у вказаний вище період становить 2921,35 грн., які складають розмір заборгованості останнього за тілом кредиту.
Отже, суд першої інстанції не дослідив вказані обставини, не перевірив наданий позивачем розрахунок, у зв`язку з чим дійшов невірного висновку про суму коштів, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк».
Також зазначає, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які апелянт поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом даної справи судом апеляційної інстанції становить 9405,00 грн., які складаються з 3405,00 грн. - судового збору та 6 000,00 грн. – витрати на професійну правничу допомогу адвоката.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 – адвоката Кучер Ю.В. не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Підстав для застосування положень ч. 3 ст. 369 ЦПК України встановлено не було.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає повністю.
Встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 13 грудня 2010 року, уклали договір про надання встановленого кредитного ліміту на платіжну картку відповідно до якого позивач надав, а відповідач отримав кредит, розмір якого збільшився до 23000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Договір було укладено шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. При цьому, позивач вважає, що своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.
Відповідно до Умов та Правил, у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, кредитор має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані проценти та штраф.
Вважаючи, що з часу отримання кредиту відповідач належним чином не виконував грошове зобов`язання, Банк розрахував заборгованість за договором кредитування та станом на 27.12.2020 року, сума боргу становить 28440,65 грн., в тому числі: заборгованість за простроченим тілом кредиту 22886,35 грн., заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит 5554,30 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, хоч і визнав позовні вимоги частково, довгий час користувався кредитом, погоджувався з правилами та умовами кредитування, тарифами банку, якби не ситуація в країні, яка склалась, то продовжував би користуватися наданим кредитом, про сам зазначив у судовому засіданні, а тому вимоги Банку обґрунтовані та підлягають до повного задоволення, а посилання відповідача на брак коштів не може бути підставою для відмови у позові. 
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1, 2ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з ч. 1ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1ст. 628 ЦК України).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Відповідно до ч. 3 ст.12 та ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Звертаючись до суду з даним позовом, АТ КБ «Приватбанк» посилалося на те, що АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , 27.12.2020 року, уклали договір про надання встановленого кредитного ліміту на платіжну картку відповідно до якого позивач надав, а відповідач отримав споживчий кредит, розмір якого збільшився до 23 000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
На підтвердження умов договору, банк надав суду для дослідження копію анкети-заяви від 13.12.2010 року, розрахунок заборгованості за договором б/н від 13.12.2010 року, укладеного між Приватбанком та ОСОБА_1 , станом на 31.05.2015 року, розрахунок заборгованості за договором б/н від 13.12.2010 року, укладеного між Приватбанком та ОСОБА_1 , станом на 30.06.2019 року, розрахунок заборгованості за договором б/н від 13.12.2010 року, укладеного між Приватбанком та ОСОБА_1 , станом на 27.12.2020 року, виписка за договором № б/н станом на 30.12.2020 року, довідка про умови кредитування та використання кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», довідку про зміну умов кредитування та обслуговування картки оформленої на ОСОБА_1 , довідку про надання АТ КБ «Приватбанком» відповідачу кредитних карток, Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті www.privatbank.ua/terms/), та копія паспорта відповідача ОСОБА_1 .
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), яка становить 22886,35 грн., стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит – 5554,30 грн.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 22886,35 грн.
В поданій апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що не згодний з сумою заборгованості, яка стягнута з нього за договором кредиту б/н від 13.12.2010 року в розмірі 22886,35 грн. ОСОБА_1 зазначає, що не погоджується з наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості на підставі якого судом першої інстанції було ухвалено оскаржуване рішення та зазначає, що сума заборгованості за тілом кредиту складає 2921,35 грн.
На вказані посилання апелянта, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Дослідивши матеріали справи, розрахунки заборгованості, надані АТ КБ «Приватбанк» апеляційний суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 22886,35 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню, так як фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, що є порушенням грошового зобов`язання.
Крім того жодних доказів, розрахунків щодо спростування стягненої з ОСОБА_1 суми заборгованості в розмірі 22886,35 грн. апелянтом суду не надано, а лише одні посилання відповідача на те, що сума боргу за кредитним договором становить 2921,35 грн., не можуть бути прийняті судом, оскільки будь-які докази, що саме така сума боргу існує у відповідача перед банком, суду не надано та нічим не підтверджено. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, апелянт в суді першої інстанції визнав позов частково, проте не міг назвати суму боргу, яку він визнає, а в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 вже зазначає, що сума боргу становить 2921,35 грн., при цьому апелянт не обґрунтовує такий розмір тіла кредиту та не надає суду доказів вказаного.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит.
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
Так, копії додатків, а саме Витяг з умов та правил надання банківських послуг, що долучені позивачем до матеріалів позовної заяви, підписів відповідача не містять, що свідчить про недоведеність факту ознайомлення відповідачем саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг. 
Також, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, а також те, що вказаний документ станом на 13.12.2010 року містив умови.
Разом з тим, Банк додав довідку про умови кредитування з використанням картки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду, яка містить розміри процентних ставок та підписана відповідачем (а.с. 20).
Доводи апелянта про те, що він не підписував довідку про умови кредитування з використанням картки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду є безпідставними, оскільки відповідач не надав належні докази про спростування даного факту, клопотання про призначення почеркознавчої експертизи не заявляв.
А тому суд першої інстанції правомірно стягнув з ОСОБА_2 на користь Приватбанку заборгованість за простроченими відсотками в розмірі 5554,30 грн.
Доводи апелянта про те, що за договором № б/н від 13.12.2010 року, укладеного між сторонами, позивач має право пред`явити вимоги про стягнення заборгованості за три роки, які передували зверненню з позовною заявою до суду є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зроблено до винесення ним рішення. Проте, в матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_2 про застосування судом позовної давності до даного спору.
За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Кучер Юлії Вікторівни на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 17 серпня 2021 року, судові витрати слід залишити за відповідачем.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кучер Юлії Вікторівни залишити без задоволення.
Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 17 серпня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Повний текст постанови виготовлено 09 листопада 2021 року.

Головуючий                                                        В.Г. Бородійчук

       
Судді                                                                        В.О. Єльцов

                                                                       Л.І. Василенко