ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«25» жовтня 2021 року 
м. Харків
справа № 645/4192/20
провадження № 22ц/818/4309/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів        -                 Пилипчук Н. П., Хорошевського О.М., 
за участю секретаря - Колосовської А.Р., 
учасники справи: 
позивачка –  ОСОБА_1 , представник позивачки – ОСОБА_2 ,
відповідач –  ОСОБА_3 ,
треті особи – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2021 року в складі судді Ульяніч І.В.
в с т а н о в и в:
У липні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку прийняття спадщини.

Позовна заява мотивована тим, що вона є дочкою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . У зв`язку із реєстрацією шлюбу вона змінила прізвище з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 ». ОСОБА_7 , мала дівоче прізвище « ОСОБА_5 ».

Зазначила, що в провадженні народного суду Московського району м. Харкова перебувала справа з позовом ОСОБА_7 та ОСОБА_11 про визнання факту прийняття позивачками спадщини, що відкрилась після смерті їх матері ОСОБА_12 , яким визнано права спадкоємиць ОСОБА_12 , дочок - ОСОБА_7 та ОСОБА_11 на спадкове майно - 45/216 часток від домоволодіння, що розташовано за адресою АДРЕСА_1 в рівних долях обом дочкам. Тобто, ОСОБА_7 та ОСОБА_11 належало по 45/432 частин вказаного домоволодіння, що підтверджується реєстрацією права власності, яка проведена Харківським міським бюро технічної інвентаризації в реєстраційній книзі за № 3510 від 14 листопада 1961 року.
Таким чином, вона є племінницею ОСОБА_11 . 
Вказала, що єдиною сестрою спадкодавиці була її мати - ОСОБА_7 , спорідненість яких як сестер, підтверджено рішенням народного суду Московського району м. Харкова від 03 жовтня 1969 року. 
На час смерті ОСОБА_11 , ОСОБА_7 померла.

Вважала, що вона є спадкоємицею другої черги спадкування за правом представлення - племінницею спадкодавиці, яка не момент смерті не мала чоловіка, батьків, дітей, а її сестра, мати позивачки, була також померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

Зазначила, що спадкоємцем цієї ж черги спадкування є її брат - ОСОБА_6 , однак із заявою про прийняття спадщини він не звертався, натомість вона прийняла спадщину шляхом постійного проживання зі спадкодавицею.

Посилалася на те, що ОСОБА_11 не була громадянкою України, але постійно проживала разом із своєю єдиною родичкою - племінницею, яка доглядала за ОСОБА_11 та надавала відповідну допомогу. ОСОБА_11 була громадянкою Російської Федерації, але не проживала в країні громадянства. В місті Корольов Російської Федерації ОСОБА_11 мала на праві власності квартиру, за оренду якої отримувала грошові кошти. У зв`язку з погіршенням стану здоров`я наприкінці 2009 року, на початку січня 2010 року ОСОБА_11 тимчасово виїхала до міста Москва для оформлення документів для зміни громадянства та оформлення офіційного проживання в Україні у вказаному домоволодінні, оскільки потребувала постійного нагляду. Проте, ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Москва ОСОБА_11 померла.

Вказала, що вважала себе такою, що прийняла спадщину, а саме 45/432 частин домоволодіння в силу спільного проживання із ОСОБА_11 , тому не зверталась із заявою про прийняття спадщини. 

В березні 2017 року звернулась до Дванадцятої Харківської нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. За її заявою 13 березня 2017 року відкрито спадкову справу № 206/2017 на спадщину, що відкрилась після смерті її тітки ОСОБА_11 . Постановою державного нотаріуса Дванадцятої Харківської нотаріальної контори від 23 березня 2017 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність підтвердження факту спільного проживання позивача зі спадкодавицею. 

Факт спільного проживання позивача та спадкодавиці однією сім`єю було встановлено рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2019 року у справі № 645/1367/17, до кінця грудня 2009 року.

Посилалася на те, що в 2020 році вона знов звернулась до Дванадцятої Харківської нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак постановою державного нотаріуса Дванадцятої Харківської нотаріальної контори від 19 травня 2020 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в силу того, що вона не може вважатися такою, що прийняла спадщину, оскільки судом було встановлено факт спільного проживання до кінця грудня 2009 року, а спадкодавиця померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Просила визнати за нею право власності на 45/432 частини житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_11 .

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі, не врахував того, що судовим рішенням встановлено факт її проживання зі спадкодавицею однією сім`єю у період з кінця грудня 2008 року до кінця грудня 2009 року. Зазначила, що місце смерті спадкодавиці ІНФОРМАЦІЯ_2 – місто Корольов в Російській Федерації – є її місцем перебування, яке є відмінним від місця проживання, встановленого судом, та є таким, в якому спадкодавиця перебувала тимчасово під час приватної поїздки. Вважала, що при встановленні факту прийняття спадщини за фактичним місцем проживання спадкодавця зі спадкоємцем береться до уваги саме місце проживання спадкодавця, а не місце його смерті. Місце постійного проживання може відрізнятись від місця перебування. Вказала, що нею надані докази родинних відносин спадкодавиці та її матері, що встановлені рішенням суду, що не підлягає повторному встановленню та доведенню з огляду на преюдиційність судового рішення. Посилалась на те, що відповідач в заяві про визнання позову визнав обставину смерті їхньої матері ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначивши, що їхня спільна мати померла до відкриття спадщини.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 25 жовтня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. 

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. 

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка не довела належними та допустимими доказами заявлені позовні вимоги.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04 листопада 1959 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_13 , у зв`язку з чим ОСОБА_13 змінила прізвище на « ОСОБА_9 » (а.с.24).
ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_14 , її батьками зазначено ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (а.с.23).

19 квітня 1980 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , у зв`язку з чим ОСОБА_14 змінила прізвище на « ОСОБА_10 » (а.с.22).

28 жовтня 1978 року зареєстровано шлюб, відомості про одного із подружжя ОСОБА_7 , у зв`язку з чим ОСОБА_7 змінила прізвище на « ОСОБА_16 » (а.с.31).

ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_6 , батьками якого зазначено ОСОБА_17 та ОСОБА_18 (а.с.30).

Із копії рішення народного суду Московського району м. Харкова від 03 жовтня 1969 року вбачається, що за ОСОБА_7 та ОСОБА_11 в рівних частках за кожною визнано право власності в порядку спадкування за законом на 45/216 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 ; інші частини цього будинку згідно правовим документам належать: ОСОБА_19 – 48/216 частин; ОСОБА_20 – 9/216 частин; ОСОБА_13 – 9/216 частин; ОСОБА_21 – 12/216 частин; ОСОБА_22 – 93/216 частин.

У вказаному рішенні зазначено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_11 (з народження « ОСОБА_21 ») є дочками померлої ОСОБА_12 (а.с.25-26).

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Корольов Московської області Російської Федерації померла ОСОБА_11 , громадянка Росії, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.33).
Постановою державного нотаріуса Харківської державної нотаріальної контори від 23 березня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_11 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини та відсутністю документів про належність померлій спірного будинку (а.с.35).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської міської ради, ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності в порядку спадкування за законом, – задоволено частково, встановлено факт проживання ОСОБА_1 у період з кінця грудня 2008 року до кінця грудня 2009 року однією сім`єю з ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; у визнанні права власності в порядку спадкування - відмовлено.

У вказаному рішенні зазначено, що суду не надано безспірних доказів, які свідчать про те, що позивачка є племінницею померлої ОСОБА_11 , та вимог про встановлення факту родинних відносин позивачка не заявляла; враховуючи, що суду не надано належним чином посвідченої копії документу про смерть ОСОБА_11 або судового рішення про встановлення такого факту чи про визнання її померлою, суд відмовив у задоволенні позовних вимог щодо визнання за позивачкою права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_11 . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 1969 року, на яке посилалася позивачка як на доказ родинних зв`язків між її матір`ю, ОСОБА_23 , та спадкодавицею ОСОБА_11 , факт родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 не встановлений (а.с.36-37).

Постановою нотаріуса Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори від 19 травня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_11 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , на частку в праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . У вказаній постанові зазначено, що ОСОБА_1 не подані документи, які підтверджують факт прийняття спадщини, місце відкриття спадщини та родинний зв`язок із спадкодавицею (а.с.38).

Із наданої інформації Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 18 вересня 2020 року вбачається, що за наявними архівними матеріалами реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 станом на 31 грудня 2012 року проведено наступним чином: 48/216 частин - за ОСОБА_19 на підставі рішення народного суду 2-ї дільниці Сталінського району м. Харкова від 15-16 листопада 1950 року та рішення народного суду Сталінського району м. Харкова від 06 червня 1961 року; 9/216 частин - за ОСОБА_20 на підставі рішення народного суду Сталінського району м. Харкова від 06 червня 1961 року; 12/216 частин - за ОСОБА_21 на підставі рішення народного суду Сталінського району м. Харкова від 06 червня 1961 року; 45/432 частин - за ОСОБА_11 на підставі рішення народного суду Московського району м. Харкова від 03 жовтня 1969 року; 21/144 частин - за ОСОБА_24 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 09 березня 1973 року Третьою Харківською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 1-1710; 93/216 частин - за ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого 02 лютого 1993 року Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 4-713 (а.с.89-90).

04 грудня 2020 року ОСОБА_6 звернувся до суду першої інстанції з заявою про визнання позову (а.с.98).

З копії спадкової справи № 206/2017 після смерті ОСОБА_11 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 вбачається, що нотаріусом 22 травня 2020 року № 932/02-14/П зроблено запит до нотаріуса міста Корольов Московської області Російської Федерації з метою з`ясування наявності звернень спадкоємців із заявами про прийняття спадщини та відкриття спадкової справи, але відповідь на запит в матеріалах спадкової справи відсутня (а.с.151).
Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 надала копію свідоцтва про смерть ОСОБА_18 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.199).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Звертаючись до суду з позовом,  ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовувала, зокрема, тим, що на день відкриття спадщини вона постійно проживала разом зі спадкодавицею, а тому прийняла спадщину відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки не заявила про відмову від неї.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК).

Частиною першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до вимог статей 1258, 1262, 1263, 1266 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1262 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Згідно з частиною 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтями 1269, 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За своєю природою принцип змагальності судового процесу засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_25 є дочкою ОСОБА_8 та ОСОБА_26 . Також у ОСОБА_1 є брат ОСОБА_6 

ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Корольов Московської області Російської Федерації померла ОСОБА_11 , громадянка Росії, ІНФОРМАЦІЯ_5 , яку ОСОБА_1 вважає своєю рідною тіткою по матері.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2019 року встановлено факт проживання ОСОБА_1 у період з кінця грудня 2008 року до кінця грудня 2009 року однією сім`єю з ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; у визнанні права власності в порядку спадкування відмовлено.

Тобто, на час відкриття спадщини не встановлено проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постановою нотаріуса Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори від 19 травня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_11 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 на частку в праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . У вказаній постанові зазначено, що ОСОБА_1 не подані документи, які підтверджують факт прийняття спадщини, місце відкриття спадщини та родинний зв`язок із спадкодавицею.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факт прийняття спадщини на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки вона не проживала зі спадкодавицею на час відкриття спадщини, та врахувавши, що позивачка пропустила встановлений статтею 1270 ЦК України шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_11 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , а додатковий строк для прийняття спадщини позивачці судом не визначався, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Також колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не надано належних, допустимих та достовірних доказів того, що ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її рідною тіткою.

Посилання ОСОБА_1 на те, що нею надані докази родинних відносин спадкодавиці та її матері, що встановлені рішенням суду, що не підлягає повторному встановленню та доведенню з огляду на преюдиційність судового рішення; відповідач в заяві про визнання позову визнав обставину смерті їхньої матері ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначивши, що їхня спільна мати померла до відкриття спадщини, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». 

Рішення народного суду Московського району м. Харкова від 03 жовтня 1969 року за позовом ОСОБА_7 та ОСОБА_11 до ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 про визнання права власності в порядку спадкування не може вважатися преюдиційним щодо ОСОБА_1 , оскільки у вказаній справі безпосередньо не досліджувалися обставини встановлення перебування неї у родинних відносинах зі спадкодавцем ОСОБА_11 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 686/18218/18 (провадження № 61-10947св19).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на спадкове майно, оскільки її матір ОСОБА_27 та померла ОСОБА_11 є рідними сестрами, тому вона є племінницею ОСОБА_11 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відтак вона має право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_11 , за правом представлення після своєї матері ОСОБА_27 
ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на спадкове майно, як за спадкоємицею другої черги, оскільки проживала із спадкодавицею однією сім`єю.

Крім того, колегія суддів зазначає, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Матеріали справи не містять і позивачкою не надано належних, достовірних та допустимих доказів того, що у померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 відсутні спадкоємці першої черги.

За умови, що спадкоємець першої черги не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_11 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , у цих правовідносинах відповідачем має бути відповідний орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, який в якості відповідача до участі у справі не залучений.

Саме такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 522/2267/17 (провадження № 61-15741св20).

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 Н. П. Пилипчук

                                                                       О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2021 року.