Постанова  
Іменем України
 
29 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 2-563/10
провадження № 61-12027св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Заводського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2020 року у складі колегії суддів: Деркач. Н. М., Петешенкової М. Ю., Пищиди М. М.,  
 
ВСТАНОВИВ:
 
Зміст вимог позовної заяви  
 
У вересні 2009 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк»; банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Заводського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації місця проживання.
 
Свої вимоги банк обґрунтовував тим, що 14 січня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Укргазбанк» (далі - ВАТ «Укргазбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укргазбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 03/02/3, згідно з умовами якого останній отримав кредит на придбання квартири в розмірі 37 000,00 доларів США зі сплатою 13 % річних та з кінцевим строком повернення до 13 січня 2028 року.
 
Повернення кредиту забезпечене:
 
- договором іпотеки від 14 січня 2008 року, укладеним між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 , предметом якого є двокімнатна квартира загальною площею 68,20 кв. м, житловою площею 52,10 кв. м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
 
- договором поруки від 14 січня 2008 року № 03/02/3/1п, укладеним між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 , відповідно до умов якого остання зобов`язалася нести солідарну відповідальність з ОСОБА_1 за порушення виконання його зобов`язання за кредитним договором від 14 січня 2008 року.
 
Позичальник належним чином не виконував узятих на себе зобов`язань, у зв`язку станом на 21 липня 2009 року утворилась заборгованість у розмірі 36 982,07 доларів США, з яких:
 
- заборгованість за простроченими відсотками - 1 903,60 доларів США,
 
- заборгованість за простроченим тілом кредиту - 833,53 доларів США,
 
- заборгованість за поточним кредитом - 34 244,94 доларів США,
 
- пеня за несвоєчасну сплату відсотків та тіла кредиту - 1 839,85 грн.
 
Враховуючи викладене, банк просив:
 
- стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у вищевказаному розмірі;
 
- у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14 січня 2008 року № 03/02/3 звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 січня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Огневою Н. О. за реєстровим № 86. Встановити спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів та визначити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі 217 000,00 грн, відповідно до пункту 2.3 договору іпотеки без оформлення заставної № 03/022/3/1 з 14 січня 2008 року.
 
- виселити з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення усіх осіб, місце проживання яких зареєстроване за вказаною адресою;
 
- зобов`язати відділ громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Заводського РВ ДМ УМВС України в Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 усіх осіб, місце проживання яких зареєстроване за цією адресою. 
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 грудня 2010 року позов ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено.
 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк»:
 
- 1 903,60 доларів США 60 - заборгованість за простроченими відсотками;
 
- 833,53 доларів США - заборгованість за простроченим кредитом;
 
- 34 244,94 доларів США - заборгованість за поточним кредитом;
 
- 1 839,85 грн - пеня, нарахована за несвоєчасну сплату відсотків та кредиту.
 
У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14 січня 2008 року № 03/02/3 звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,2 кв. м, житловою площею 52,1 кв. м, яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 січня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Огневою Н. О., за реєстровим № 86.
 
Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів та визначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі 217 000,00 грн згідно з пунктом 2.3 договору іпотеки без оформлення заставної № 03/022/3/1 з 14 січня 2008 року.
 
Виселено з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення усіх осіб, місце проживання яких зареєстроване за даною адресою.
 
Зобов`язано відділ громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Заводського РВ ДМ УМВС України в Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 усіх осіб, місце проживання яких зареєстроване за даною адресою.
 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Суд першої інстанції виходив з того, що позичальник належним чином не виконував зобов`язань за кредитним договором, забезпеченим договорами іпотеки та поруки, що є підставою для солідарного стягнення заборгованості з відповідачів, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення всіх зареєстрованих осіб з предмета іпотеки та зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
 
Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 листопада 2019 року заяву ОСОБА_1 про скасування заочного рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 грудня 2010 року залишено без задоволення.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 неодноразово направлялися повістки за місцем реєстрації, однак поштова кореспонденція поверталася на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», тому відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки без поважних причин. У матеріалах справи наявні поштові конверти, адресовані судом відповідачам, повернуті відділенням поштового зв`язку за закінченням строку зберігання, а не через відсутність відповідачів за місцем проживання. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволено частково.
 
Заочне рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 грудня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ АБ «Укргазбанк».
 
У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14 січня 2008 року № 03/02/3 у розмірі 36 982,07 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,2 кв. м, житловою площею 52,1 кв. м, яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 січня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Огневою Н. О., за реєстровим № 86.
 
Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 , а саме шляхом проведення прилюдних торгів, та визначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі 217 000,00 грн згідно з пунктом 2.3 договору іпотеки без оформлення заставної № 03/022/3/1 з 14 січня 2008 року.
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» про стягнення кредитної заборгованості, виселення та зняття з реєстрації відмовлено.
 
Відстрочено виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (№ 1304-VII).
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
 
- фактична заборгованість за кредитним договором від 14 січня 2008 року на момент звернення банку до суду з вимогами про звернення стягнення на спірний предмет іпотеки не була погашена відповідачами, що надає позивачу право на звернення до суду з відповідною вимогою щодо спірного предмету іпотеки;
 
- згідно з наданим банком розрахунком заборгованості позичальника за кредитним договором загальний розмір боргу, у рахунок якої звертається стягнення на предмет іпотеки, є співмірним із існуючою заборгованістю за кредитним договором;
 
- у суду першої інстанції були правові підстави для задоволення позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак при зверненні стягнення на спірну квартиру належить врахувати, що відповідно до підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про мораторій на стягнення майна) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається, зокрема предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону про іпотеку, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;
 
- виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому статтею 40 Закону України «Про іпотеку», якою визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Після прийняття рішення про звернення стягнення на спірну квартиру шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду;
 
- враховуючи обставини у даній справі, дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не можливо дійти висновку про пропорційність виселення у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;
 
- при вирішенні питання про зняття осіб з реєстраційного обліку, колегія суддів апеляційного суду зазначила, що вказана вимога залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а безпосередньо статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Отже, законних підстав для зняття осіб з реєстраційного обліку судом апеляційної інстанції не встановлено;
 
- доводи апеляційної скарги про неправомірність дострокового стягнення кредитних коштів спростовуються правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни;
 
- доводи апеляційної скарги про припинення дії поруки, оскільки банком пропущено встановлений законодавством шестимісячний строк для звернення з вимогою до поручителя, є необґрунтованими, оскільки за змістом пункту 5.2 договору поруки встановлено, що порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя;
 
- обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідачів про місце, дату та час судового розгляду, з якими погоджується і суд апеляційної інстанції, що є підставою для скасування рішення.
 
Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги
 
У серпні 2020 року до Верховного Суду від ПАТ АБ «Укргазбанк» надійшла касаційна скарга, у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції; вирішити питання про розподіл судових витрат.
 
У касаційній скарзі та уточненій її редакції представник ПАТ АБ «Укргазбанк» зазначає, що:
 
- у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції вказано про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 36 982,07 доларів США, в той час, як розмір заявлених банком та задоволених судом першої інстанції вимог за позовною заявою становить 36 982,07 доларів США та 1 839,85 грн. Апеляційний суд не обґрунтував підстав відмови у стягненні пені за несвоєчасність виконання зобов`язання;
 
- суд апеляційної інстанції помилково скасував рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором. При цьому, суд апеляційної інстанції нічим не мотивував такий висновок і не врахував, що звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне, тому задоволення вимог за основним зобов`язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня;
 
- апеляційний суд неправильно застосував норми статті 599 ЦК України, згідно з якою зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а також норми статей 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку». Виселяючи відповідачів при зверненні стягнення на квартиру, що була придбана ОСОБА_1 за рахунок кредитних коштів, суд не повинен був вирішувати питання про надання іншого постійного жилого приміщення. Вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Пославшись на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», апеляційний суд не врахував, що спірне нерухоме майно - предмет іпотеки не використовується відповідачами як місце постійного проживання, та що у їх власності перебуває інше нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 , у зв`язку з чим безпідставно в постанові Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2020 року відстрочив виконання рішення суду на час дії зазначеного Закону.
 
- Дніпровський апеляційний суд розглянув апеляційну справу без участі учасника справи - Відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Заводського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, позбавивши його права на участь у розгляді справи;
 
- квартира, яка була предметом іпотеки та на яку звернуто стягнення за рішенням суду першої інстанції, реалізована з прилюдних торгів, про що свідчить акт про реалізацію предмета іпотеки, складений 19 лютого 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцевим І. В. у виконавчому провадженні № 59851644 при примусовому виконанні виконавчого листа №2-563-2010, виданого 13 травня 2011 року Заводським районним судом міста Дніпродзержинська. 
 
- нових власників - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також необхідно залучити до участі у справі у якості третіх осіб згідно зі статтею 53 ЦПК України, оскільки рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін, проте цього не було здійснено Дніпровським апеляційним судом під час розгляду апеляційної скарги.
 
Рух справи в суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції; у задоволенні клопотання ПАТ АБ «Укргазбанк» про зупинення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2020 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку відмовлено.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження у складі колегії із п`яти суддів.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 30 вересня 2020 року вказано, що підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 906/778/18, від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г, від 07 листопада 2018 року у справі № 753/21561/15, від                    19 вересня 2018 року у справі № 202/1715/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17. Також посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 09 вересня 2014 року у справі № 3-71гс14, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15. 
 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 14 січня 2008 року ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укргазбанк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 03/02/3, згідно з умовами якого останній отримав кредит на придбання квартири в розмірі 37 000,00 доларів США зі сплатою 13 % річних та з кінцевим терміном повернення до 13 січня 2028 року.
14 січня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого позичальник передав в іпотеку нерухоме майно - двокімнатну квартиру загальною площею 68,2 кв. м, житловою площею 52,1 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «Укргазбанк» і ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки від 14 січня 2008 року № 03/02/3/1п, згідно з умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалася нести солідарну відповідальність з ОСОБА_1 за порушення умов виконання його зобов`язань за кредитним договором від 14 січня 2008 року.
Відповідно до наданого ПАТ АБ «Укргазбанк» розрахунку розмір заборгованості за кредитним договором від 14 січня 2008 року станом на 21 липня 2009 року  становить 36 982,07 доларів США, яких:
 
- заборгованість за простроченими відсотками - 1 903,60 доларів США,
 
- заборгованість за простроченим тілом кредиту - 833,53 доларів США,
 
- заборгованість за поточним кредитом - 34 244,94 доларів США;
 
а також пеня за несвоєчасну сплату відсотків та тіла кредиту  - 1 839,85 грн.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
 
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року по справі № 1505/414/2012 (провадження № 61-20213св18) зроблено висновок, що «законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Системний аналіз положень статей 33, 36-39 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення іпотечного договору) дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Умовами договору іпотеки від 23 січня 2008 року сторони узгодили, що звернення стягнення здійснюється на підставі: або рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса, або застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, або за договором між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем про задоволення вимог Іпотекодержателя. В пункті 6.2 договору іпотеки зазначено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, не забороненим законодавством, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення господарського суду у встановленому чинним законодавством України та цим договором порядку, в тому числі відповідності до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час ухвалення рішення судом першої інстанції) у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації».
 
У постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі 
№ 6-1080цс15 зазначено, що: «звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 2-412/10 (провадження № 61-16187св20) вказано, що: «під час виконання судового рішення про стягнення з боржника грошової суми в інтересах іпотекодержателя у межах виконавчого провадження звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється з урахуванням відповідних норм Закону України «Про іпотеку» та статті 572 ЦК України, зокрема з урахуванням права стягувача, який є іпотекодержателем, одержати задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки переважне перед іншими стягувачами. При цьому з метою забезпечення однозначного розуміння ухваленого рішення у резолютивній частині слід зазначати, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається у рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже таке звернення стягнення не є додатковим стягненням, яке могло б розумітися як подвійне».
 
Відповідно до частин першої та другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
 
Згідно з частиною другою статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
 
У підпункті 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вказано, що протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами  - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року у справі № 755/15348/19 (провадження № 61-12458св20) зазначено, що: «виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відповідно до положень статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на нього, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК Української РСР)».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 316/1051/16-ц (провадження № 61-14688св18) зазначено, що: «поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). У підпункті 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вказано, що протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15, установлений Законом «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню».
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням: встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції (підпункти а)-ґ) пункту 3) частини першої статті 382 ЦПК України).
 
У справі, що переглядається, апеляційний суд:
не навів будь-яких мотивів відмови у частині позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з ОСОБА_1 (позичальника) і ОСОБА_2 (поручителя);
не врахував, що задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням; у резолютивній частині судового рішення про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням та звернення стягнення на предмет іпотеки слід вказувати, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором;
вказав борг, у рахунок погашення якого звертається стягнення на предмет іпотеки, у розмірі 36 982,07 доларів США, проте не врахував, що банк також просив стягнути пеню за несвоєчасну сплату відсотків та тіла кредиту у розмірі 1 839,85 грн. Будь-яких мотивів відмови у стягненні цієї суми пені постанова апеляційного суду не містить;
не встановив, за рахунок яких коштів придбана квартира, яка є предметом іпотеки, та не перевірив, чи існують умови для застосування підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
 
Беручи до уваги необхідність врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року по справі № 1505/414/2012 (провадження № 61-20213св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року у справі № 755/15348/19 (провадження № 61-12458св20), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 2-412/10 (провадження № 61-16187св20), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 316/1051/16-ц (провадження № 61-14688св18) колегія суддів вважає, що постанова апеляційного суду ухвалена без дотримання норм процесуального та матеріального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково; постанову апеляційного суду - скасувати з переданням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Висновки щодо розподілу судових витрат
 
Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження 
№ 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
 
Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
  
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» задовольнити частково.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2020 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                   В. І. Крат
 
Судді                                                                              Н. О. Антоненко       
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук