Справа № 344/10547/20 
Провадження № 22-ц/4808/1523/21 
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р. П. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:         Фединяка В.Д., Максюти І.О.
секретаря                        Мельник О.В.
з участю апелянта та його представника ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Надвірнянського районного суду від 12 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Грещука Р.П. в м. Надвірна, 
в с т а н о в и в:
У серпні 2020 року  ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів.
Позов мотивувала тим, що 07 лютого 2020 року між нею та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого вона позичила відповідачу 15 000 доларів США на строк до 31 березня 2020 року. На підтвердження отримання коштів відповідач у присутності свідків написав розписку від 07 лютого 2020 року. В цей же день нею було видано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б., із зазначенням банківського рахунку, на який відповідач міг перераховувати позичені ним грошові кошти. Таким чином нею були вчинені всі необхідні дії для надання відповідачу можливості добровільно повернути позичені грошові кошти. Однак, у встановлений строк відповідач позичені кошти в розмірі 15 000 доларів США не повернув. На її неодноразові звернення щодо повернення коштів відповідач не реагує, у зв`язку з чим вона змушена звертатися за захистом порушеного права до суду. Крім того, відповідно до статті 625 ЦК України вона має право на 3% річних від простроченої суми, що в даному випадку становить 166,43 доларів США (15 000 доларів США ? 3% ? 133 дні : 365 днів). 
У зв`язку з наведеним, позивач просила стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 15 000 доларів США та 3% річних в розмірі 166,43 доларів США.
Рішенням Надвірнянського районного суду від 12 травня 2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3  грошові кошти в сумі 15 000 доларів США боргу за договором позики (розписки) від 07 лютого 2020 року; грошові кошти в сумі 166,43 доларів США, що становить 3% річних від простроченої суми заборгованості за договором позики (розписки) від 07 лютого 2020 року; 4 185,68 грн сплаченого судового збору та 15 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення мотивовано тим, що відповідач свої зобов`язання за договором позики (розписки) від 07 лютого 2020 року перед позивачем не виконав, суму позики не повернув, а тому наявні підстави для задоволення позову.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Зокрема апелянт зазначає, що встановлені судом обставини про те, що 07 лютого 2020 року він звернувся до позивача із проханням позичити йому 15 000 доларів США на строк до 31 березня 2020 року не відповідають дійсності, оскільки 07 лютого 2020 року позивач кошти в сумі 15 000 доларів США фактично йому не передавала. Кошти були передані йому позивачем за інших обставин, за іншими зобов`язаннями, значно раніше та в іншій сумі, а саме 25 000 доларів США.
Апелянт вказує, що коли кошти позичалися він був учасником ТОВ «Агрофірма «Роси Карпат» та володів часткою у розмірі 50%, іншою часткою у розмірі 50% володів ОСОБА_5 . На позичені кошти ним та ОСОБА_5 було придбано тваринницьке приміщення літнього табору загальною площею 1896,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , яке було передано до статутного капіталу ТОВ «Агрофірма «Роси Карпат». Пізніше ОСОБА_5 було повернуто позивачу частину коштів в розмірі 10 000 доларів США. В якості гарантії повернення іншої частини коштів в розмірі 15 000 доларів США ним була написана розписка від 07 лютого 2020 року. Отже, фактично кошти по даній розписці він не отримував, а лише розписався про те, що кошти, які були отримані ним раніше, він поверне до 31 березня 2020 року.
У грудні 2014 року він вийшов зі складу учасників ТОВ «Агрофірма «Роси Карпат» і його частка перейшла до ОСОБА_5 . При виході зі складу учасників товариства, ТОВ «Агрофірма «Роси Карпат» повинно було виплатити йому вартість частини майна товариства пропорційно його частці у статутному капіталі, однак така виплата не була проведена, у зв`язку із чим товариство має перед ним грошове зобов`язання. Знаючи, що товариство повинно виплатити йому вартість частини майна товариства пропорційно його частці у статутному капіталі, він розраховував, що поверне позивачу кошти.
Апелянт зазначає, що оскільки правовідносини між ним та позивачем виникли не з моменту написання розписки від 07 лютого 2020 року, а значно раніше, коштів за вказаною розпискою він фактично не отримував, то підстави для задоволення позову відсутні.
З наведених мотивів апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати.
Позивачка подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Зазначила, що твердження відповідача про те, у який спосіб він витратив позичені кошти, а також про існування зобов`язань третіх осіб перед ним не підтверджуються належними та допустимими доказами та не мають відношення до предмету даного спору. Апеляційна скарга не містить заперечень відповідача про наявність у нього заборгованості та ним не надано доказів погашення боргу. Договір позики (розписки) від 07 лютого 2020 року не визнаний судом недійсним, а відтак суд першої інстанції правильно дійшов висновку про задоволення позову.
Посилаючись на наведене, позивачка просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.
Представник позивачки доводи скарги заперечила з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просила відмовити в її задоволенні.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 07 лютого 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 15 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 31 березня 2020 року.
Факт укладення договору позики та отримання коштів підтверджується розпискою ОСОБА_4 від 07 лютого 2020 року (а.с. 76).
В цей же день ОСОБА_3 було видано довіреність, посвідчену 07 лютого 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б., зареєстровану в реєстрі за №57, в якій зазначався банківський рахунок позивача, на який відповідач міг перерахувати позичені ним грошові кошти. 
Також встановлено, що відповідач свої зобов`язання згідно договору позики не виконав та у вказані в розписці строки позичені кошти не повернув. 
Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Частинами першою - третьою статті 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що наявність боргового документа - розписки від 07 лютого 2020 року у ОСОБА_3 підтверджує виконання нею свого обов`язку щодо передачі грошей та, відповідно, невиконання боржником ОСОБА_4 свого обов`язку щодо їх повернення.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 07 лютого 2020 року в розмірі 15 000 доларів США.
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим також і висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми заборгованості, що в даному випадку становить 166,43 доларів США.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що грошові кошти були передані йому позивачкою за інших обставин, за іншими зобов`язаннями та значно раніше, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки відповідач визнав факт позики грошових коштів у позивачки, визнав наявність у нього заборгованості в розмірі 15 000 доларів США та факт написання ним розписки від 07 лютого 2020 року, як гарантії повернення вказаних грошових коштів до 31 березня 2020 року. 
Посилання апелянта, що кошти позичалися ним з ціллю їх подальшого вкладення в ТОВ «Агрофірма «Роси Карпат», учасником якого він являвся, та наявність у ТОВ «Агрофірма «Роси Карпат» грошових зобов`язань перед ним, не є предметом даного спору, а тому колегією суддів не приймаються до уваги.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на викладене та з урахуванням положень частини першої статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.
Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду від 12 травня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча                                                        М.Д. Горейко 
Судді:                                                                В.Д. Фединяк
І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 24 листопада 2021 року