КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

__________________________________
Справа  №757/56776/20-ц
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/6593/2021                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 листопада 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                                          
                                                судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                    при секретарі                      Баллі Л.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Публічного  акціонерного товариства «Дельта Банк» та Національного банку України на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 28 грудня 2020 року (суддя Писанець В.А.) про забезпечення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного  акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги,  
встановив:
 
у грудні 2020 р. позивачі звернулися з позовом про визнання договору купівлі-продажу прав вимоги № 1, укладеного 18 червня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Омега Банк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», недійсним в частині продажу (відступлення) права вимоги за:
            - кредитним договором № 602-Ф від 31 травня 2006 року, укладеним між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» та ОСОБА_3 (правонаступником якого є ОСОБА_1 );
            - кредитним договором № 601-Ф від 31 травня 2006 року, укладеним між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» та ОСОБА_4 (правонаступником якої є ОСОБА_2 );
            - кредитним договором № 1054 від 24 грудня 2007 року, укладеним між ЗАТ «Сведбанк Інвест» та ОСОБА_1 ;
            - кредитним договором № 340-Ф від 8 червня 2005 року, укладеним між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» та ОСОБА_3 (правонаступником якого є ОСОБА_1 );
            - кредитним договором № 380-Ф від 27 липня 2005 року, укладений між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» та ТОВ «Кавицький» (правонаступником якого є ОСОБА_1 );
            - кредитним договором № 379-Ф від 27 липня 2005 року, укладеним між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» та ОСОБА_5 (правонаступником якої є ОСОБА_2 );
            - кредитним договором № 377-Ф від 27 липня 2005 року, укладеним між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» та ОСОБА_6 (правонаступником якого є ОСОБА_2 );
            - кредитним договором № 378-Ф від 8 червня 2005 року, укладеним між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» та ОСОБА_7 (правонаступником якої є ОСОБА_2 ).
Мотивуючи позовні вимоги, позивачі посилалися на те, що спірним договором порушені їх права, як споживачів, оскільки відступлення прав вимоги за кредитними договорами стало наслідком значного зменшення гарантій, що виникають за цими договорами у споживачів, на що не було надано ними згоду.
Також позивачі стверджували, що спірний договір не відповідає положенням ст. 
                                                                   
520 ЦК України, так як внаслідок укладення спірного договору, за кредитними договорами відбулася заміна сторони у зобов`язанні, а не лише відступлення прав кредитора за даними договорами, оскільки ПАТ «Дельта Банк» прийняв і обов`язки, які до цього повинні були виконуватися ПАТ «Омега Банк», однак їх згода на укладення такого договору отримана не була.
Одночасно з позовною заявою позивачами була подана заява про забезпечення позову шляхом заборони ПАТ «Дельта Банк» вчиняти будь-які дії щодо продажу, відчуження (відступлення) в будь-який спосіб права вимоги (або будь-якої їх частини) за кредитним договором № 602-Ф від 31 травня 2006 р., укладеним між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ОСОБА_3 (правонаступником якого є ОСОБА_1 ); права вимоги за кредитним договором № 1054-Ф від 24 грудня 2007 р., укладеним між ЗАТ «Сведбанк Інвест» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ОСОБА_1 ; права вимоги за кредитним договором № 340-Ф від 8 червня 2005 р., укладеним між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ОСОБА_3 (правонаступником якого є ОСОБА_1 ); права вимоги за кредитним договором № 380 від 27 липня 2005 р., укладеним між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ТОВ «Кавицький» (правонаступником якого є ОСОБА_1 ); права вимоги за кредитним договором № 379-Ф від 27 липня 2005 р., укладеним між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ОСОБА_5 (правонаступником якої є ОСОБА_2 ); права вимоги за кредитним договором № 377-Ф від 27 липня 2005 р., укладеним між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ОСОБА_6 (правонаступником якого є ОСОБА_2 ); права вимоги за кредитним договором № 378-Ф від 27 липня 2005 року, укладеним між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ОСОБА_7 (правонаступником якої є ОСОБА_2 ); права вимоги за кредитним договором № 601-Ф від 31 травня 2006 р., укладеним між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ОСОБА_4 (правонаступником якої є ОСОБА_2 ); права вимоги за кредитним договором № 599 від 30 листопада 2007 р., укладеним між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ТОВ «Кавицький». Крім того, заборонити ПАТ «Дельта Банк» вчиняти будь-які дії щодо звернення стягнення в будь-який спосіб на предмети іпотеки (або їх частину) за іпотечним договором від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 543, укладеним між ПАТ «СВЕДБАНК» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ТОВ «Кавицький»; іпотечним договором від 13 травня 2010           року за реєстровим номером 545, укладеним між ПАТ «СВЕДБАНК» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ТОВ «Кавицький»; іпотечним договором від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 547, укладеним між ПАТ «СВЕДБАНК» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ТОВ «Кавицький»; іпотечним договором від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 550, укладеним між ПАТ «СВЕДБАНК» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ТОВ «Кавицький»; іпотечним договором від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 552, укладеним між ПАТ «СВЕДБАНК» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ТОВ «Кавицький»; іпотечним договором від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 554, укладеним між ПАТ «СВЕДБАНК» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ТОВ «Кавицький»; іпотечним договором від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 540, укладеним між ПАТ «СВЕДБАНК» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ОСОБА_2 (правонаступником якої є ТОВ «Кавицький»); іпотечним договором від 6 серпня 2010 року за реєстровим номером 1641, укладеним між ПАТ «СВЕДБАНК» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ОСОБА_1 .
В обґрунтування заяви позивачі зазначали, що забезпечення позову у зазначений спосіб, дозволить усунути небезпеку того, що позивачі не матимуть змоги виконати 
                                                                       
судове рішення та їх правам та інтересам може бути завдана шкода, оскільки у випадку визнання недійсним спірного договору, ПАТ «Дельта Банк» не матиме будь-яких прав за кредитними та iпотечними договорами, та не матиме правового статусу кредитора у відповідних зобов`язаннях.
Позивачі посилалися на те, що ПАТ «Дельта Банк» знаходиться у процедурі ліквідації, тому Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розпочинає передпродажну підготовку та реалізацію майна банку, отже, існує висока вірогідність у здійсненні відчуження ПАТ «Дельта Банк» майнових прав по кредитним та іпотечним договорам на користь третьої особи, а у випадку визнання недійсним спірного договору підлягатимуть визнанню недійсним договір про відчуження майнових прав на користь третьої особи.
Позивачі вважали, що положення ч. 6 ст. 150 ЦПК України стосуються виключно Фонду гарантування вкладів фізичних осіб і не містять обмежень щодо можливості застосування способу забезпечення позову шляхом заборони банку, як юридичній особі, самостійно здійснювати дії щодо продажу (реалізації) права вимоги за відповідними кредитними договорами.
Також позивачі стверджували, що банк може здійснювати дії по зверненню стягнення на предмети іпотеки, що у випадку визнання недійсним спірного договору призведе до недійсності договорів, укладених на користь третіх осіб.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 28 грудня 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено. У порядку забезпечення позову заборонено ПАТ «Дельта Банк» вчиняти будь-які дії щодо продажу, відчуження (відступлення) в будь-який спосіб права вимоги (або будь-якої їх частини) за вищевказаними кредитними договорами; заборонено ПАТ «Дельта Банк» вчиняти будь-які дії щодо звернення стягнення в будь-який спосіб на предмети іпотеки (або їх частину) за вищевказаними іпотечними договорами.
У поданій апеляційній скарзі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, який не є учасником справи, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову відмовити в повному обсязі.
Фонд гарантування вкладів фізичних осіб посилається на те, що суд першої інстанції вирішив питання про права, інтереси та обов`язки Фонду, який є ліквідатором ПАТ «Дельта Банк» та здійснює організацію відчуження активів (майна) банку, що ліквідується.
Фонд гарантування вкладів фізичних осіб вважає, що суд першої інстанції у супереч вимогам ч. 6, 8 ст. 150 ЦПК України, ст. 46, 48 51, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фактично заборонив Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, як ліквідатору ПАТ «Дельта Банк», вчиняти будь-які дії щодо реалізації майна та активів неплатоспроможного банку при здійсненні ліквідації банку.
Також Фонд гарантування вкладів фізичних осіб зазначив, що суд безпідставно та всупереч прямій забороні, встановленій Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», втрутився у діяльність Фонду, так як саме на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб покладено обов`язок відчужити майно (активи), включені до ліквідаційної маси банку.
Крім того, Фонд посилається на висновки застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 184/1495/19, від 27.05.2020 у справі № 370/1572/19, від 06.03.2019 у справі № 1340/3738/18, від 11.03.2019 у справі № 904/4795/18, від 06.08.2019 у справі № 910/16477/18.
У поданій апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк»  просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви позивачів про забезпечення позову відмовити в повному обсязі.
Відповідач зазначає, що на підставі постанови Правління НБУ від 2 березня 2015 
                                                                                
року №150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте рішення, згідно якого з 3 березня 2015 року запроваджена тимчасова адміністрація та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк».
Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з дня початку процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк», здійснює повноваження управління банку, вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку.
Відповідач посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки оскаржувана ухвала унеможливлює здійснення повноважень Уповноваженою особою Фонду від імені Фонду, встановлюючи заборону на вчинення відповідних дій, що є порушенням ч. 6 ст. 150 ЦПК України
Крім того, суд встановивши заборону для банку, фактично, заборонив вчиняти дії, які з дня початку процедури ліквідації банку і до її припинення, має право вчиняти саме Уповноважена особа Фонду від імені Фонду.
Відповідач стверджує, що Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним у даних правовідносинах, встановлена пряма заборона щодо забезпечення позову шляхом встановлення заборони банку, що ліквідується відповідно до цього Закону, вчиняти певні дії або шляхом встановлення обов`язку для таких осіб утримуватися від вчинення певних дій.
У поданій апеляційній скарзі Національний банк України, який не є учасником справи, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову відмовити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам апеляційних скарг Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ПАТ «Дельта Банк».
Крім того, Національний банк України посилається на те, що суд першої інстанції вирішив питання про права, інтереси та обов`язки НБУ, який надав ПАТ «Дельта Банк» стабілізаційний кредит для підтримки ліквідності, про що укладений кредитний договір №6 від 26.02.2014. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором рефінансування між Національним банком та АТ «Дельта Банк» укладено договір застави майнових прав №06/ЗМП від 26.02.2014, предметом застави за яким виступають майнові права ПАТ «Дельта Банк».  З огляду на це, Нацбанк зазначає, що обмеження (заборони), що встановленні в оскаржуваній ухвалі, в якості забезпечення позову, безпосередньо впливають на права, свободи, інтереси Національного банку, як заставодержателя майнових прав ПАТ «Дельта Банк».
Відзив на апеляційні скарги не подано.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - адвоката Кузьміка Д.В., ПАТ «Дельта Банк» - адвоката Купчика О.В. та Національного банку України - Гузієнка Я.М., які підтримали апеляційні скарги, пояснення представника позивачів - адвоката Лабатюка Я.М., який просив залишити без змін ухвалу суду першої інстанції, вивчивши надані копії матеріалів цивільної справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що вони підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що реалізація права вимоги за відповідними кредитними договорами та подальше можливе їх відчуження може не лише утруднити, але й унеможливити виконання судового рішення та вплинути на майнові інтереси не лише позивача, а й інших осіб, у разі придбання права вимоги за вищевказаним кредитним договором, які не беруть участі у цьому судовому процесі. Також судом зазначено, що не встановлюються будь-які заборони посадовим особам Фонду гарантування вкладів фізичних осіб чи іншим 
                                                                              
уповноваженим особам приймати будь-які рішення чи вчиняти будь-які інші дії щодо ліквідації банку.
Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.
Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
У постанові ВП ВС від 18.05.2021 у справі №914/1570/20 вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов дозволяється забезпечувати забороною вчиняти певні дії.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має, з урахуванням доказів наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Також, суд має враховувати, що в окремих випадках забезпечення позову не допускається. 
Згідно з частиною четвертою статті 150 ЦПК України не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти неплатоспроможного банку, банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених статтею 77 Закону України "Про банки і 
                                                                               
банківську діяльність" (крім ліквідації банку за рішенням його власників), а також на майно (активи) або грошові кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Частиною шостою статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається забезпечення позову шляхом зупинення тимчасової адміністрації або ліквідації банку, заборони або встановлення обов`язку вчиняти певні дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб при здійсненні тимчасової адміністрації чи ліквідації банку.
Частиною восьмою статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії, обов`язку утримуватися від вчинення певних дій за позовами власників або кредиторів неплатоспроможного банку, банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених статтею 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (крім ліквідації банку за рішенням його власників), до таких банків або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Крім цього, згідно з пунктом 7 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти, заборони прийняття рішень про продаж або про вчинення інших дій з продажу) будь-яким майном (активами), у тому числі коштами банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень (у тому числі арештів, заборони прийняття рішень про продаж або про вчинення інших дій з продажу) на майно (активи), у тому числі кошти банку, не допускається.
Такі ж висновки застосування норм права у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 184/1495/19, від 06 березня 2019 року у справі № 1340/3738/18.
Постановою Правління Національного банку України від 2 березня 2015 року від № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 2 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», відповідно до якого з 3 березня 2015 року у банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації строком на шість місяців до 2 вересня 2015 року.
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 3 серпня 2015 року № 147 продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» до 2 жовтня 2015 року.
Постановою Національного банку України від 2 жовтня 2015 року  № 150 постановлено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати ПАТ «Дельта Банк».
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 лютого 2017 року № 619 продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк» на два роки до 04 жовтня 2019 року. 
Однак, суд першої інстанції не врахував вказані обставини справи та вищезазначені норми ЦПК України, та спеціального законодавства, якими встановлена пряма заборона накладення обтяжень та обмежень на майно банку, що ліквідується.
Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.
Згідно з пунктом 16 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про систему 
                                                                             
гарантування вкладів фізичних осіб»  Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює повноваження органів управління банку; приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб, оновлює інформацію, що міститься у Кредитному реєстрі Національного банку України; здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку, якщо це було передбачено планом врегулювання, або в інших випадках, передбачених цим Законом.
Отже, висновок суду, що оскаржуваною ухвалою не встановлюються будь-які заборони посадовим особам Фонду гарантування вкладів фізичних осіб чи іншим уповноваженим особам приймати будь-які рішення чи вчиняти будь-які інші дії щодо ліквідації банку, є помилковими, оскільки саме Фонд або його уповноважена особа здійснює функції з управління майном банку та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів, та вживає заходів для повернення заборгованості позичальників.
Також суд першої інстанції не врахував наступного.
 Частиною 3 статті 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У постанові Великої палати ВС від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Заборонивши ПАТ «Дельта Банк» вчиняти будь-які дії щодо продажу, відчуження (відступлення) в будь-який спосіб права вимоги (або будь-якої їх частини) за кредитним договором № 599 від 30 листопада 2007 р., укладеним між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ТОВ «Кавицький», та заборонивши ПАТ «Дельта Банк» вчиняти будь-які дії щодо звернення стягнення в будь-який спосіб на предмети іпотеки (або їх частину) за іпотечними договорами, суд першої інстанції не звернув увагу, що вказані договори не є предметом позову, з яким позивачі звернулися до суду, а відтак висновок суду про співмірність заявлених заходів забезпечення позову у зазначеній частині є помилковим.
Посилання представника позивачів на те, що кредитні договори, стосовно яких суд забезпечив позов, визнані недійсними рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27  березня 2017 року, не може бути підставою для залишення без змін ухвали суду про забезпечення даного позову, оскільки підстави позову, який забезпечив суд ухвалою від 28 грудня 2020 року, не містять посилань на вказані обставини.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або 
                                                                       
зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні ухвали про забезпечення даного позову, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, тому ухвала суду підлягає скасуванню  з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд 
 
постановив:
 
апеляційні скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Публічного  акціонерного товариства «Дельта Банк» та Національного банку України задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 28 грудня 2020 року скасувати, заяву представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Тиліпського Дмитра Володимировича про забезпечення позову залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
            Повний текст постанови складено 24 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач                                                     І.М. Рейнарт   

 Судді                                                                       Г.М. Кирилюк

                                                                                  Т.А. Семенюк