Постанова
Іменем України                                       
10 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 307/1604/18
провадження № 61-15374св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області у складі судді Чопик В. В. від 19 жовтня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного судуу складі колегії суддів:         Джуги С. Д., Куштана Б. П., Мацунича М. В., від 01 липня 2021 року.
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до ОСОБА_2 про розподіл житлового будинку.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що йому та відповідачці 04 серпня 2004 року було видано свідоцтва про право на спадщину за законом кожному в рівній долі на 1/2 частину житлового будинку                                    по АДРЕСА_1 , після смерті їх батька. 03 вересня 2004 року мати сторін по справі, ОСОБА_3 , подарувала сторонам по 1/2 частині житлового будинку  по АДРЕСА_1 у рівних долях, тобто сторони у справі є співвласниками вказаного житлового будинку в рівних долях.  
15 січня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за спільною заявою здійснено розподіл земельної ділянки, яка знаходиться                                                     по АДРЕСА_1 на три земельні ділянки. Позивач зазначав, що він виготовив технічну документацію та зареєстрував право власності на свої земельні ділянки, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.                           
Позивач вказував, що він як співвласник будинку виявив бажання здійснити його поділ у натурі, однак між сторонами не досягнуто домовленості про поділ (виділ) в натурі житлового будинку, що призвело до неможливості укласти договір про поділ цього майна в порядку, передбаченому частиною третьою статті 367 ЦК України, у зв`язку із чим він звернувся до суду із цим позовом. 
Із урахуванням зазначеного,  ОСОБА_1 просив позов задовольнити, розділити в натурі вказаний житловий будинок з господарськими спорудами між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 згідно варіанту № 2, зазначеного у висновку експерта № 273/03/2019, а саме: виділити йому коридор № 1, площею 6,7 кв. м; кухню № 2 площею 14,6 кв. м; кімнату № 3, площею 21,9 кв. м; коридор № 10, площею 13,5 кв. м; комору № 11,            площею 3,8 кв. м; ванну № 12, площею 6,8 кв. м; передпокій № 13           площею 6,4 кв. м; кімнату № 14, площею 22,8 кв. м; кімнату № 18, площею 16,1 кв. м; підвальне приміщення № IV; підвальне приміщення № V; гараж-В; господарські будівлі зблоковані-Г; уборну -Д; 1/4 частину воріт та розділити на дві рівні частини коридор № 9, площею 5,1 кв. м.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю у вартості часток у розмірі 154 752, 00 грн та судові витрати.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Розділено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в натурі житловий будинок 
з господарськими спорудами АДРЕСА_1 згідно варіанту № 2, зазначеного у висновку експерта № 273/03/2019, а саме: виділено ОСОБА_1 коридор № 1, площею 6,7 кв. м; кухню № 2, площею 14,6 кв. м; кімнату № 3, площею 21,9 кв. м; коридор 
№ 10, площею 13,5 кв. м; комору № 11, площею 3,8 кв. м; ванну № 12, площею 6,8 кв. м; передпокій № 13 площею 6,4 кв. м; кімнату № 14, площею 22,8 кв. м; кімнату № 18, площею 16,1 кв. м; підвальне приміщення № IV; підвальне приміщення № V; гараж - В; господарські будівлі зблоковані - Г; уборну - Д; 1/4 частину воріт, з розділом на дві рівні частини коридору № 9, площею 5,1 кв. м.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю вартості часток 
у розмірі 154 752, 00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 7 771, 74 грн та вартість судової будівельно-технічної експертизи, оплаченої позивачем у процесі розгляду справи, у розмірі 
15 015, 00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_4 є власником 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та в добровільному порядку сторонами не досягнуто домовленості про поділ (виділ) його в натурі, то слід розділити в натурі вказаний житловий будинок з господарськими спорудами між сторонами спору згідно варіанту № 2 висновку експерта № 273/03/2019       від 28 березня 2019 року за результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю у вартості часток у розмірі 154 752, 00 грн.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 01 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня               2020 року - без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки сторонами у справі, як співвласниками майна, не досягнуто згоди про поділ (виділ) в натурі житлового будинку, що є їх спільною частковою власністю, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поділ вказаного нерухомого майна згідно варіанту № 2 висновку експерта № 273/03/2019, проти якого відповідач, її представник в суді першої інстанції не заперечували, стягнувши з відповідача на користь позивача визначену експертом різницю вартості часток у розмірі 154 752, 00 грн. Апеляційний суд також зауважив, що при поділі майна згідно варіанту № 2 розмір грошової компенсації різниці у вартості часток є меншим ніж при поділі майна за варіантом № 1, яка становить 236 012, 00 грн.
Узагальнені доводи касаційної скарги
11 вересня 2021 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 01 липня 2021 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявниця зазначила неправильне застосування судами норм матеріального 
та порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права 
у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 та від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 
(пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідили належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Заявниця стверджує, що якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно. Відповідачка стверджує, що вона не спроможна виплатити визначену судами суму різниці у вартості частки на користь позивача, про що вона наголошувала під час розгляду справи судами попередніх інстанцій. Вказує, що суди попередніх інстанцій не з`ясували її спроможність виплатити позивачу різницю вартості спірного майна. В судових рішеннях не вказано розмір господарських будівель, а також розмір підвальних приміщень, які знаходяться під будинком. 
Заявниця також посилається на те, що судами попередніх інстанцій з неї стягнуто компенсацію вартості нерухомого майна, однак належна їй частина житлового будинку із зміною часток судами їй передана не була. Суди при вирішенні спору не встановили, чи дійсно літня кухня є неподільною і чи втратить вона своє цільове призначення у разі її поділу. Заявниця наголошує на тому, що літня кухня є подільною річчю і підлягає поділу у рівних частках між сторонами спору.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.
Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл житлового будинку призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданому відзиві на касаційну скаргу  ОСОБА_1  посилається на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, необґрунтованими, такими, що не спростовують правильних по суті судових рішень судів першої та апеляційної інстанції. Під час розгляду справи судами належним чином досліджено наявні у матеріалах справи докази. Судами попередніх інстанцій враховано найбільш прийнятний варіант поділу спірного будинковолодіння. Твердження відповідача про можливість поділу спірного будинку в інший спосіб ґрунтується на припущеннях.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 серпня 2004 року позивач та відповідачка набули у рівних долях право власності                               на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .
Згідно договору дарування від 03 вересня 2004 року позивачу та відповідачці їх мати ОСОБА_3 подарувала в рівних долях свою 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .
Отже позивач та відповідачка є співвласниками вказаного будинку з надвірними спорудами, кожний по 1/2 частці.
За клопотанням позивача ухвалою суду першої інстанції призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання щодо визначення можливих варіантів розподілу вказаного житлового будинковолодіння відповідно до часток його співвласників із врахуванням фактичного користування.
За результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи судовим експертом експертно-дослідної служби України надано висновок № 273/03/2019 від 28 березня 2019 року, згідно з яким запропоновано два можливі варіанти поділу домоволодіння, розроблені із відступом від рівності часток (варіант 1) та (варіант 2). В зазначених варіантах поділу приміщення, що виділяються співвласникам, є ізольованими та не потребують виконання додаткових будівельних робіт для їх ізольованого користування, в тому числі втручання в несучі конструктивні елементи та інженерні мережі (комунікації) житлового будинку. 
Згідно варіанту № 2, зазначеного у висновку експерта № 273/03/2019, першому співвласнику необхідно виділити: коридор № 1, площею 6,7 кв. м; кухню № 2, площею  14,6 кв. м; кімнату № 3, площею 21,9 кв. м; коридор         № 10, площею 13,5 кв. м; комору № 11, площею 3,8 кв. м; ванну № 12, площею 6,8 кв. м; передпокій  № 13 площею 6,4 кв. м; кімнату № 14, площею 22,8 кв. м; кімнату № 18, площею 16,1 кв. м; підвальне приміщення № IV; підвальне приміщення № V; гараж-В; господарські будівлі зблоковані - Г; уборну - Д; 1/4 частину воріт та розділити на дві рівні частини коридор № 9, площею 5,1 кв. м. Інші приміщення підлягають виділенню іншому співвласнику.
Позиція Верховного Суду
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з положеннями пункту 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). 
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. 
Право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, передбачено статтею 364 ЦК України.
За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.
Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини перша-третя 
статті 364 ЦК України).
При виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має виділятися окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.
Системний аналіз статей 181, 183, 364 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток з нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено відокремлений об`єкт нерухомого майна, який за розміром відповідатиме розміру частки співвласника у праві власності.
У тих випадках, коли в результаті виділу співвласнику передається частина житлового будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію.
Сторони не дійшли спільної згоди щодо поділу в натурі житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 .
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)          (стаття 89 ЦПК України).
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов правильного висновку про можливість виділення позивачу у натурі відповідних приміщень у житловому будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . При виділенні позивачу частини домоволодіння суди вважали за доцільне застосувати другий варіант поділу, визначений експертом, за яким частина приміщень, які складають 43/100 будинку, підлягають виділенню позивачу, а решта приміщень, які складають 57/100 будинку, залишається у власності відповідачки.
Судами також враховано, що при поділі майна згідно варіанту № 2 розмір грошової компенсації різниці у вартості часток є меншим ніж при поділі майна за варіантом № 1, який становить 236 012, 00 грн.
Відповідачка свого варіант поділу домоволодіння не запропонувала, а суд застосував найоптимальнішій із визначених судовим експертом варіантів поділу домоволодіння. При цьому перелік приміщень, які виділені відповідачці, може бути визначений у додатковому рішенні.
Слід зауважити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
З урахуванням наведеного, враховуючи підстави касаційного оскарження, наведені заявницею, колегія суддів вважає, що суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Висновки судів не суперечать висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13,         від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 та від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15.
За змістом статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 01 липня  2021 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
  Головуючий              	  Є. В. Синельников  	
Судді 	О. В. Білоконь	
 	  О. М. Осіян   С. Ф. Хопта	
 	 	
 	В. В. Шипович