12.11.21
22-ц/812/1946/21
Справа №487/5705/19
Провадження № 22-ц/812/1946/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

09 листопада2021 року                                                                 м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
із секретарем судового засідання – Андрієнко Л.Д.
за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження
 
апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 травня 2021 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Кузьменком В.В., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва ГТУ юстиції у Миколаївській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями,-

В С Т А Н О В И В
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Заводський відділ ДВС), Державної казначейської служби України (далі – ДКСУ) про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що постановою Заводського ВДВС від 09 січня 2019 року у ВП №56261388 накладено арешт на кошти заробітної плати ОСОБА_1 , яку він отримує від ТОВ "Роскосметика".
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року, яке постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2019 року в адміністративні справі № 400/227/19 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та скасовано постанову у ВП №56261388 від 09 січня 2019 року про арешт коштів боржника у банку, зобов`язано старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Кирильченка Д.В. зняти арешт з рахунку №  НОМЕР_1 , що відкритий в ПАТ "Державний експортно - імпортний банк Україна". 
Вказує, що Заводський відділ ДВС постановою ВП № 56261388 від 12 червня 2019 року зняв арешт з рахунку позивача № НОМЕР_1 у банку.
Однак, за період з 09 січня 2019 року по 12 червня 2019 року з його рахунку №  НОМЕР_1 було стягнуто 8 645 грн.79 коп., що підтверджується витягом з вказаного рахунку його заробітної плати.
Крім того, необхідно враховувати, що ТОВ "Роскосметика" відповідно до постанови у ВП №56261388 від 12 червня 2018 року про звернення стягнення на заробітну, пенсію, стипендію та інші доходи щомісячно, починаючи з липня 2018 року, здійснює відрахування із заробітної плати позивача у розмірі 20 %".
Враховуючи вказане, а також:
-той факт, що діями Заводського відділу ДВС у період січень - червень 2019 року, в порушення його прав, зазначених в ч. 4 ст. 43 Конституції України, був позбавлений заробітної плати в повному обсязі;
-вимоги ч. 2 ст. 22 Конституції України, де зазначено про те, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані;
-той факт, що позбавленням позивача заробітної плати в повному обсязі Заводський відділ ДВС завдав йому майнової та моральної шкоди;
-той факт, що позивач в ході розгляду адміністративній справі № 400/227/19 у період січень - червень 2019 року сплатив адвокату Беліку В.Г. за надання юридичних послуг 7 000 грн.
Посилаючись на викладене та зважаючи на приписи ч.1 ст.1166, ч.1 ст.1167,ч.1 ст.1174 ЦК України, позивач просив про відшкодування за рахунок державного бюджету шкоду, заподіяну протиправними діями Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області: у розмірі 7000 грн. витрат сплачених ОСОБА_1 адвокату Бєліку В.Г. за надання юридичних послуг у період січень - червень 2019 року; у розмірі 8645 грн.79 коп. заробітної плати ОСОБА_1 , що були незаконно стягнуті з його рахунку № НОМЕР_1 у ПАТ "Державний експортно - імпортний банк України"; у розмірі 8645 грн.79 коп. моральної шкоди, тобто у розмірі суми незаконно стягнутої заробітної плати ОСОБА_1 .
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Мотивуючи підстави відмови у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що у позові позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на рішення №400/227/19 Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2019 року, яке було скасовано і постановою Верховного суду від 20 травня 2020 року провадження по справі закрито.
Докази, які б свідчили про вину відповідачів та причинний зв`язок між шкодою та поведінкою відповідачів матеріали справи не містять.
За такого, вимоги позивача щодо відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 8645 грн. 79 коп. заробітної плати, що були незаконно стягнуті з його рахунку задоволенню не підлягають.
Враховуючи те, що суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 щодо відшкодування матеріальної шкоди, то суд не вбачає підстав для стягнення моральної шкоди та витрат, сплачених за надання юридичних послуг.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог.
Не погоджуючись з висновком суду щодо відсутності у матеріалах справи доказів, які б свідчили про вину відповідачів та причинний зв`язок між шкодою та поведінкою відповідачів, ОСОБА_1 зазначав, що суд умисно проігнорував той факт, що Заводський відділ ДВС постановою від 09 січня 2019 року наклав арешт на кошти заробітної плати апелянта на його рахунку № НОМЕР_1 у ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», які він як уповноважена на роботу з митницею отримував від ТОВ «Роскосметика» та стягнув з його рахунку 8 645 грн.79 коп., в той час коли відповідно до постанови державного виконавця від 12 червня 2018 року звернуто стягнення на заробітну плату, де щомісячно починаючи з липня 2018 року, здійснюється відрахування із заробітної плати боржника 20%.
Судом проігноровано, що у зв`язку з накладанням арешту постановою відділу ДВС від 09 січня 2019 року позивач у період з січня по липень 2019 року був позбавлений на отримання заробітної плати у повному обсязі.
Також судом не взято до уваги, що вина відповідача відділу ДВС підтверджується тим, що після його звернення 28 січня 2019 року до адміністративного суду із позовом про визнання дій відділу ДВС протиправними та зобов`язання поновити порушені права шляхом скасування постанови від 09 січня 2019 року про арешт його заробітної плати, постановою державного виконавця від 12 червня 2019 року у ВП 56261388 арешт з належного позивачу рахунку було знято.
Судом не з`ясовані підстави скасування постанови Верховного Суду від 20 травня 2020 року рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року та П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2019 року та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Зважаючи на таке, відмова суду у задоволені цього позову є неправильним застосуванням норм матеріального права.
У відзиві Державна казначейська служба України просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Заводський відділ ДВС правом на подачу відзиву не скористався.
У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що в силу приписів ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.
У поданій заяві Державна казначейська служба України просить розгляд апеляційної скарги проводи за їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду вказаним положенням закону відповідає в повній мірі.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що постановою старшого державного виконавця Заводського відділу ДВС від 09 січня 2019 року у ВП №56261388 на виконання постанови Центрального районного суду м. Миколаєва №490/9773/17 від 16 листопада 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Миколаївської митниці ДФС штрафу у розмірі 43065 грн.73 коп., штрафу на користь держави у розмірі 320 грн., на користь Миколаївської митниці ДФС вартості товару 43065 грн.73 коп.; постанови Центрального районного суду м. Миколаєва №490/9777/17 від 05 січня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Миколаївської 146 126 грн.83 коп., накладено на арешт на грошові кошти боржника, що містяться на рахунках: АТ «ПУМБ», АТ «ПРОКРЕДИТ БАНК», АТ «СІТІБАНК», АТ «Укрексімбанк», ПАТ «КРЕДОБАНК», АБ «УКРГАЗБАНК», АТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «ПРАВЕКС БАНК», а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження 272 358 грн. 23 коп. (а.с.6-7).
ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративно суду з адміністративним позовом про визнання дій Заводського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області протиправними та зобов`язати його поновити права ОСОБА_1 шляхом скасування постанови державного виконавця у ВП №56261388 від 09 січня 2019 року про арешт коштів боржника.
18 березня 2019 року Миколаївським окружним адміністративним судом винесено рішення, яке постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2019 року залишено без змін, позов задоволено частково.
Скасовано постанову Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 03 жовтня 2018 року про арешт коштів боржника в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в частині накладення арешту на рахунок № НОМЕР_1 , яка винесена у виконавчому провадженні № 562661388.
Зобов`язано старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Кирильченка Дмитра Валерійовича зняти арешт з рахунку № НОМЕР_1 , що відкритий в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України».В решті позовних вимог відмовлено.
17 квітня 2019 року з карткового рахунку позивача на підставі платіжної вимоги від 04 квітня 2019 року №56261388/18, які в сумі 7859 грн. 02 коп. перераховано о бюджету як штраф та 786 грн. 77 коп. як виконавчий збір ( а.с.19,35).
Постановою Верховного суду від 20 травня 2020 року рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2019 року по справі №400/227/19 - скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року провадження по справі закрито на підставі пункту 8 частини 1 статті 238 КАС України, оскільки позивач не пояснив суду, які його права порушено спірною постановою у ВП 5661388 від 09 січня 2019 року після її скасування.
10 серпня 2020 року ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ТОВ "Роскосметика" подану від імені ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року про закриття провадження у справі - повернуто апелянту.
ОСОБА_1 вважає, що заробітну плату у розмірі 8645 грн.709 коп. було незаконно списано Заводським відділом ДВС з рахунку 8132073160, відкритому у Банку, які підлягають поверненню на його користь.
Предметом позову у цій справі є повернення грошових коштів, стягнення моральної шкоди на витрат на правничу допомогу у адміністративній справі.
Так, згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Отже, завданням ДВС є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.
Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження здійснюється, зокрема, з дотриманням принципів верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності.
Як визначено у ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно із п.1 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до вимог статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.
Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Необхідною підставою для відшкодування такої шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач.
Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За вимогами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже на підтвердження своїх вимог про повернення грошових коштів, позивач мав надати докази, з яких можливо було б встановити неправомірність дій державного виконавця щодо списання таких коштів з банківського рахунку позивача на користь держави на виконання постанов суду.
Суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку в силу вимог статті 89 ЦПК України, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з безпідставності позовних вимог ОСОБА_1 щодо повернення йому грошових коштів, як шкода, заподіяна уповноваженими особами відділу ДВС, оскільки ним не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дії державного виконавця по списанню зазначених коштів, визнані судом неправомірними.
Виконуючі дії щодо списання коштів із банківського рахунку та перерахування їх на рахунок стягувача, державний виконавець діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження», Інструкцією з організації примусового виконання рішень, на підставі платіжної вимоги від 04 квітня 2019 року №56261388/18.
Посилання позивача на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року, якою визнано неправомірною та скасовано постанову про арешт коштів від 09 січня 2019 року безпосередньо не пов`язана зі стягнення коштів чи діями державного виконавця щодо стягнення таких коштів. Наслідком дії постанови державного виконавця від 09 січня 2019 року про арешт коштів було тільки заборона видаткових операцій за банківським рахунком і не призводить до списання коштів з рахунку, а тому факт скасування постанови про арешт коштів не є доказом протиправності дій щодо стягнення коштів за іншим рішенням державного виконавця і внаслідок інших дій, які ніким не були визнані неправомірними та / або скасовані.
Таким чином, позивачем не доведено факт заподіяння йому шкоди, кошти списано правомірно, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині.
Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
За змістом ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
З аналізу наведених правових норм вбачається, що підставою для відшкодування шкоди відповідно до вимог ст.1174 ЦК є - наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою.
Так, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вважає, що Заводським відділом ДВС було незаконно списані кошти з його рахунку в банку.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що саме на позивача покладається обов`язок довести наявність протиправної поведінки заподіювача шкоди, факт заподіяння шкоди її розмір та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Проте, в позовній заяві ОСОБА_1 вказував на заподіяння йому моральної шкоди списання заробітної плати у розмірі 8645 грн.79 коп. При цьому посилання позивача виключно на факт списання коштів з рахунку, не свідчить про неправомірність дій вказаного органу. Доказів на встановлення такого факту, позивачем суду не надано. Також, відсутні в тому числі, будь-які докази і щодо настання негативних наслідків у вигляді заподіяння моральної шкоди, докладання додаткових зусиль для відновлення своїх прав та причинного зв`язку з діями Заводського відділу ДВС.
Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відсутності передбачених статтями 1167, 1174 ЦК України підстав для покладення на державу відповідальності за завдану моральну шкоду.
Щодо ж стосується вимог позову та доводів апеляційної скарги про стягнення на користь позивача 7000 грн., сплачених ним адвокату Беліку В.Г. при розгляді адміністративної справи №400/227/19, суд апеляційної інстанції такі відхиляє, оскільки предметом судового розгляду є не захист порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача, а питання про розподіл судових витрат, понесених ним в іншій справі, порядок вирішення яких визначається іншими нормами процесуального законодавства до юрисдикції якої відноситься певний спір, а не нормами матеріального права і здійснюється у тій справі, в якій вони понесені, в тому числі, і шляхом ухвалення додаткового рішення.
Витрати, понесені позивачем у адміністративній справі № 400/227/19, є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді відповідної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.
Така позиція відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові цієї палати від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18, зокрема у п.6.19, де зазначено, що процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством. Також, такі висновки викладено у пункті 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц, пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, пункті 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18.
Отже, витрати на правничу допомогу понесені ОСОБА_1 під час розгляду адміністративної справи № 400/227/19 підлягають розподілу відповідно до положень статей 134,139,143 КАС України. 
Не зважаючи на те, що суд першої інстанції при ухваленні спірного рішення щодо відмови у задоволені вимог про стягнення витрат на правничу допомогу виходив із інших підстав, але остаточний висновок суду є правильним, таке не є підставою для скасування даного рішення.
Інші наведені позивачем доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належу оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст.375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, залишивши без змін заочне рішення суду першої інстанції.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                         Ж.М. Яворська

Судді                                                                                 Т.М. Базовкіна

                                               Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 12 листопада 2021 року.