П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/5477/20	

Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.
рішення суду першої інстанції прийнято 
у м. Одеса, 17 травня 2021 року
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                                    Танасогло Т.М.,
суддів:                                                             Димерлій О.О., Єщенко О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Райзинг» до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 08.01.2020р. №90020508,-

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «РАЙЗИНГ» звернулось до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області №90020508 від 08 січня 2020 року (форма «Р») про збільшення грошового зобов`язання ТОВ «Райзинг», код за ЄДРПОУ 32428621 з податку на додану вартість на суму 228199,00 (двісті двадцять вісім тисяч сто дев`яносто дев`ять) грн. 00 коп. та застосування штрафних санкцій у сумі 114100,00 (сто чотирнадцять тисяч сто) грн. 00 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне податкове повідомлення-рішення було винесено податковим органом на підставі необґрунтованих висновків Акту перевірки про порушення підприємством позивача п.44.1. ст. 44, п. 198.1. п198.2 п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI (зі змінами та доповненнями), в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 228,199 грн., в тому числі за травень 2019 року в сумі 228 199 грн. Позивач вважає безпідставним твердження податкового органу про те, що операції здійснені ТОВ «Сайліт» не мали реального характеру, через ніби то не підтвердження факту надання послуг від підприємства ТОВ «Сайліт» та адресу позивача, що свідчить про здійснення правочину між ТОВ «Сайліт» та ТОВ «Райзинг» на суму 1369196,00, в т.ч. ПДВ 228199,34 грн. без мети настання реальних наслідків. При цьому, в порушення порядку оформлення результатів документальних перевірок, перевіряючими в актів перевірки викладені порушення без посилання на первинні або інші документи, які підтверджують зазначені факти. Безпосередньо порушення платником податку вимог законодавства в Акті не відображені з посиланням на перевірені документи; акт не містить систематизованого викладу виявлених під час перевірки фактів порушень норм податкового законодавства. Усі господарські операції ТОВ «Сайліт», безпосередньо пов`язані з господарською діяльністю ТОВ «Райзинг», були фактично виконані. Окрім того, Позивач також звертає увагу на те, що при перенесенні ТОВ «Райзинг» інформації з первинного документа до облікових регістрів, порушено норми частини 5 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 № 168/704, абзац другий розділу І Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій , затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999 № 291, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 21.12.1999 № 893/4186, порушено норми п. 3 розділу ІІІ Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 № 73, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.02.2013 № 336/22868.
Відповідач проти позову заперечував.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року, адміністративний позов ТОВ «Райзинг» задоволено.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області №90020508 від 08 січня 2020 року (форма «Р») про збільшення грошового зобов`язання ТОВ «Райзинг», код за ЄДРПОУ 32428621 з податку на додану вартість на суму 228199,00 (двісті двадцять вісім тисяч сто дев`яносто дев`ять) грн. 00 коп. та застосування штрафних санкцій у сумі 114100,00 (сто чотирнадцять тисяч сто) грн. 00 коп.
Стягнуто з Головного управління ДПС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Райзинг», судові витрати у сумі 4589, 65 (чотири тисячі п`ятсот вісімдесят дев`ять гривень шістдесят п`ять копійок) грн.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Головним управлінням ДПС в Одеській області подано до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування скарги апелянт зазначив про законність та обґрунтованість спірного податкового повідомлення-рішення від 08.01.2020р. № 90020508, винесеними у відповідності до вимог чинного законодавства, оскільки документальною позаплановою виїзною перевіркою діяльності підприємства позивача було встановлено, що операції здійснені ТОВ «Сайліт» не мали реального характеру, оскільки не підтверджено факт надання послуг від підприємства «Сайліт» на адресу ТОВ «Райзинг», що свідчить про те, що правочин між ТОВ «Сайліт» та ТОВ «Райзинг» на суму 1   369   196 грн. в т.ч. податку на додану вартість 228199,34 грн. здійснені без мети настання реальних наслідків. Оскільки можливість вчинення даних господарських операцій у підприємства ТОВ «Сайліт» відсутня, а наслідком для податкового обліку є лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері, у позивача не було підстав для податкового обліку вказаних операцій. На думку апелянта, встановленими у ході перевірки фактами, зокрема щодо відсутності у ТОВ «Сайліт» реальної можливості вчинення даних господарських операцій, через неможливість їх підтвердження стосовно врахування реального часу здійснення операцій, наявності трудових ресурсів, що економічно необхідні для виконання такої діяльності, тощо, доводиться нереальність господарської операції з ТОВ «Райзинг» у спірному періоді, відтак укладений з ТОВ «Сайліт» договір та складені на його виконання первинні документи, не опосередковувався фактичним виконанням операцій, які становлять його предмет. До того ж, актом перевірки було встановлено, що ТОВ «Сайліт» зареєстроване з метою видимості реалізації товарів/послуг/робіт по ухиленню від сплати податків реально діючими СПД, в тому числі для ТОВ «Райзинг» шляхом незаконного формування податкового кредиту. Таким чином, первинні документи, надані позивачем, на думку апелянта, не можуть за змістом п. 44.1 ст. 44 ПК України вважатися документами для підтвердження даних податкового обліку і податкової звітності.
02.09.2021р. (вхід. №18498/21) від позивача у справі надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому Товариство зазначає про хибність та необґрунтованість доводів апелянта, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги податкового органу, мотивуючи тим, що наявними у Товариства первинними документами, складеними по взаємовідносинам з контрагентом – постачальником ТОВ «Сайліт», які також надавались податковому органу до перевірки підтверджується реальність виконання сторонами умов договору № 25-Д/4 від 25.04.2019, предметом якого було надання послуг по супроводженню рідких вантажів, які перевозяться по території України залізничним транспортом. Усі первинні документи складені у відповідно до вимог діючого законодавства, містять необхідні реквізити, складені у момент або безпосередньо після здійснення відповідних господарських операцій та доводять реальність взаємовідносин позивача з ТОВ «Сайліт». В свою чергу висновки податкового органу гуртуються лише на підставі податкової інформації та аналізу баз даних АІС. 
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ТОВ «Райзинг» (Замовник) і ТОВ «Сайліт» (Виконавець) уклали Договір № 25-Д/4 від 25.04.2019, предметом договору є надання послуг по супроводженню рідких вантажів, які перевозяться по території України залізничним транспортом.
На підставі направлення від 18.11.2019 року № 1596/05-08, виданого ГУ ДПС в Одеській області та на підставі наказу ГУ ДПС в Одеській області від 14.11.2019 № 1769 відповідач провів позапланову виїзну документальну перевірку позивача. Перевірка проводилась з 19.11.2019 по 25.11.2019.
За результатами перевірки відповідач склав Акт від 02.12.2019 № 456/15-32-05-08/32428621 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки позивача з питань підтвердження взаємовідносин з платником податків ТОВ «Сайліт» (код ЄДРПОУ 42537750) за період з 01.05.2019 по 31.05.2019. За період з 01.05.2019 по 31.05.2019 ТОВ «Райзинг» задекларувало податкового кредиту по податку на додану вартість у сумі 239106 грн. Перевіркою правомірності визначення податкового кредиту за період з 01.05.2019 по 31.05.2019 встановлено його завищення всього у сумі 228   199 грн, в тому числі за травень 2019 року в сумі 228   199 грн.
Для проведення перевірки з питання взаємовідносин з контрагентом-постачальником ТОВ «Сайліт» за період з 01.05.2019 по 31.05.2019 були надані такі документи: Договір № 25-Д/4 від 25.04.2019; Рахунок-фактура № 0447 від 31.05.2019 на суму 119067,34 грн в т.ч. ПДВ 19844,56; Акт виконаних робіт (надання послуг) № 447 від 31.05.2019 на суму 119067,34 грн, в т.ч. ПДВ 19844,56; Додаток до акту виконаних робіт № 447 від 31.05.2019; Заявка на супроводження вантажу на травень 2019 року № 96 від 30.04.2019; Рахунок-фактура № 0448 від 31.05.2019 на суму 131734,32 грн, в т.ч. ПДВ 21955,72 грн; Акт виконаних робіт (надання послуг) № 448 від 31.05.2019 на суму 131734,32 грн, в т.ч. ПДВ 21955,72 грн; Додаток до акту виконаних робіт (надання послуг) № 448 від 31.05.2019; Заявка на супроводження вантажу на травень 2019 року № 91 від 30.04.2019; Рахунок-фактура № 0449 від 31.05.2019 на суму 104202,60 грн, в т.ч. ПДВ 17367,10 грн; Акт виконаних робіт (надання послуг) № 449 від 31.05.2019 на суму 104202,60 грн, в т.ч. ПДВ 17367,10 грн; Додаток до акту виконаних робіт № 449 від 31.05.2019; Заявка на супроводження вантажу на травень 2019 року № 94 від 30.04.2019; Рахунок-фактура № 0463 від 31.05.2019 на суму 57984,00, в т.ч. ПДВ 9664,00 грн; Акт виконаних робіт (надання послуг) № 463 від 31.05.2019 на суму 57984,00 грн, в т.ч. ПДВ 9664,00 грн; Заявка на супроводження вантажу на травень 2019 року № 97 від 30.04.2019; Рахунок-фактура № 0464 від 31.05.2019 на суму 154397,86 грн, в т.ч. ПДВ 25732,98 грн; Акт виконаних робіт (надання послуг) № 464 від 31.05.2019; Заявка на супроводження вантажу на травень 2019 року № 92 від 30.04.2019; Рахунок-фактура № 0465 від 31.05.2019 на суму 117742,08 грн, в т.ч. ПДВ 19623, 68 грн; Акт виконаних робіт (надання послуг) № 465 від 31.05.2019 на суму 117742, 08, в т.ч. ПДВ 19623, 68 грн; Додаток до акту виконаних робіт № 465 від 31.05.2019; Заявка на супроводження вантажу на травень 2019 року № 88 від 30.04.2019; Рахунок-фактура № 0467 від 31.05.2019 на суму 83650,80 грн, в т.ч. ПДВ 13941, 80 грн; Акт виконаних робіт (надання послуг) № 467 від 31.05.2019 на суму 83650,80 грн, в т.ч. 13941,80 грн; Додаток до акту виконаних робіт № 467 від 31.05.2019; Заявка на супроводження вантажу на травень 2019 року № 98 від 30.04.2019 № 98 від 30.04.2019; Рахунок-фактура № 0468 від 31.05.2019 на суму 117648,96 грн, в т.ч. 19608,16 грн; Акт виконаних робіт (надання послуг) № 468 від 31.05.2019 на суму 117648,96 грн в т.ч. ПДВ 19608,16 грн; Додаток до акту виконаних робіт № 468 від 31.05.2019; Заявка на супроводження вантажу на травень 2019 року № 90 від 30.04.2019; Рахунок-фактура № 0469 від 31.05.2019 на суму 154320,00 грн, в т.ч. ПДВ 25720,00 грн; Акт виконаних робіт (надання послуг) № 469 від 31.05.2019 на суму 154320,00 грн, в т.ч. ПДВ 25720,00 грн; Додаток до акту виконаних робіт № 469 від 31.05.2019; Заявка на супроводження вантажу на травень 2019 року № 93 від 30.04.2019; Рахунок-фактура № 0470 від 31.05.2019 на суму 184807,80 грн в т.ч. ПДВ 30801,30 грн; Акт виконаних робіт (надання послуг) № 470 від 31.05.2019 на суму 184 807,80 грн, в т.ч. ПДВ 30801,30 грн; Додаток до акту виконаних робіт № 470 від 31.05.2019; Заявка на супроводження вантажу на травень 2019 року № 95 від 30.04.2019; Оборотно-сальдова відомість по бухгалтерському рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками». 
На підставі Акту від 02.12.2019 № 456/15-32-05-08/32428621 відповідач прийняв податкове повідомлення-рішення №90020508 (форма «Р») від 08 січня 2020 року про збільшення грошового зобов`язання позивача з податку на додану вартість на суму 228199,00 грн та застосування штрафних санкцій у сумі 114   100,00 грн. Позивач отримав зазначене податкове повідомлення-рішення 10.02.2020.
У податковому повідомленні-рішенні зазначено, що на підставі акту перевірки №456/15-32-05-08/32428621 від 02.12.2019 встановлено порушення пункту44.1 статті 44, пункту198.1, пункту198.2, пункту198.3 статті 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI, зі змінами та доповненнями, та застосовано штрафні (фінансові) санкції (нараховано пеню) на підставі пунктом123.1 статті 123 Податкового кодексу України. У зв`язку з цим, згідно з підпунктом54.3.2. пункту 54.3 статті 54, пункту   58.1 статті 58 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 228199,00 (двісті двадцять вісім тисяч сто дев`яносто дев`ять) грн. 00 коп. та застосування штрафних санкцій у сумі 114100,00 (сто чотирнадцять тисяч сто) грн. 00 коп.
Не погоджуючись з прийнятим податковим органом податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив його до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що доводи відповідача, на підставі яких прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, є припущеннями та не мають належного підтвердження, а позивач надав достатню кількість документів, які підтверджують реальність здійснених господарських операцій. Таким чином, відповідач неналежним чином дослідив документацію, яку надав позивач, та дійшов хибного висновку про порушення п. 44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 ПК України та збільшив суму грошового зобов`язання до 342 299,00 грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх обґрунтованими, виходячи з наступного.
Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як передбачено частиною 1 статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки та збори в порядку і розмірах, установлених законом.
Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені  статтею 44 Податкового кодексу України. Так, згідно з пунктом 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Пунктом 185.1 ст. 185 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування є операції платників податків, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.
При цьому, згідно п. 187.1 ст. 187 ПК України, датою виникнення податкових зобов`язань з податку на додану вартість з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий кредит - це сума, на яку платник ПДВ має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Пункт 198.3 статті 198 ПК України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1статті193цьогоКодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
У відповідності до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Підпунктом «а» пункту 198.5 статті 198 ПК України визначено, що платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі, якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися, зокрема в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.
Згідно пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цьогоКодексу.
За визначенням статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, надалі – Закон України №996-XIV) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до ст.9 Закону України №996-XIV, підставою для відображення у бухгалтерському обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують та підтверджують факти здійснення господарських операцій і які повинні мати визначені цим Законом обов`язкові реквізити.
Тобто, факт вчинення певних господарських операцій, та правомірність подальшого відображення їх у бухгалтерському та податковому обліку, можливо досліджувати лише на підставі вивчення первинних документів платника податків. 
Для правильного вирішення спору встановленню, також, підлягає факт реальності поставки товару із з`ясуванням, зокрема, обставин щодо правосуб`єктності сторін господарського договору, можливості реальної поставки тощо. 
Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток підприємств навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.
Як визначено підпунктом14.1.36пункту14.1статті14 ПК України, господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
У відповідності до статті 1 Закону України №996-XIV,господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Отже правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкових вигод (податкового кредиту) виникають за таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій та їх документального підтвердження сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності та належним чином складеної податкової накладної; ділової мети, розумних економічних причин для здійснення операції й подальшого використання придбаного товару (робіт, послуг) у межах господарської діяльності платника.
Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкових вигод.
Недоведеність вказаних умов позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкових вигод, а покупця - права на їх формування та відображення у бухгалтерському та податковому обліку.
Колегією суддів встановлено, що з метою здійснення своєї господарської діяльності, ТОВ «Райзинг» (Замовник) і ТОВ «Сайліт» (Виконавець) уклали договір за № 25-Д/4 від 25.04.2019 року, предметом якого було надання послуг по супроводженню вантажу, який перевозиться залізничним транспортом по території України (т.1 а.с. 245).
Як зауважував позивач у справі, необхідність залучення послуг від ТОВ «САЙЛІТ» у вигляді супроводження вантажу виникла у зв`язку з недостатньою кількістю охоронців у ТОВ «РАЙЗИНГ» та навантаженням робіт у той період.
Згідно з умовами зазначеного вище договору, Виконавець зобов`язаний прийняти вантаж, забезпечити схоронність вантажу на всьому шляху слідування з моменту прийняття до моменту видачі в пункті призначення вантажоотримувачу, а Замовник зобов`язується сплатити вартість послуг, визначену за домовленістю сторін.
В процесі виконання господарських операцій сторонами складались наступні документи; заявки на супроводжування вантажу: акти виконаних робіт та додатки до них (із зазначенням номерів вагонів та місць прийняття та передавання), рахунки-фактури, податкові накладні, засвідчені копії яких наявні в матеріалах справи.
Оплата за надані контрагентом ТОВ «САЙЛІТ» послуги була проведення, як свідчать матеріали справи, за договорами переуступки права вимоги: № 11/4 від 02.10.2019р. з ТОВ «ГЛОБАЛКЕР ТРЕЙД»; № 37 від 14.10.2019р. з ТОВ «ФАКТОТРБЙД»; № 07/19-2 від 07.1 1.2019р. з ТОВ «НАДІЙНИЙ ПЕРЕВІЗНИК».
Колегія суддів також зазначає, що усі зазначені вище документи, якими позивачем обґрунтовує реальність здійснення господарської операції з ТОВ «Сайліт» за договором №25-Д/4 від 25.04.2019 року було надано ТОВ «РАЙЗИНГ» до перевірки на підтвердження фактичного виконання умов договорів. Жодних зауважень зі сторони перевіряючи під час здійснення перевірки до наданих Товариством первинних документів зазначено не було.
Придбані у ТОВ «САЙЛІТ» у спірному періоді послуги з супроводження вантажу, як зауважує Товариство, безпосередньо використанні ТОВ «РАЙЗИНГ» у власній господарській діяльності по охороні та супроводженню вантажів.
Так, ТОВ «РАЙЗИНГ» здійснює охоронну діяльність на підставі ліцензії на надання послуг з охорони власності і громадян, виданої МВС України, бланк серії АЕ №284564, номер рішення 923 від 26.09.2013р. та на підтвердження використання у власній господарській діяльності придбаних у контрагентів постачальників послуг із супроводження вантажу зокрема у ТОВ «Сайліт» у травні 2019р., ТОВ «РАЙЗИНГ» до суду були надані договори на охорону та супроводжування вантажу, акти виконаних робіт, акти прийому-передачі вантажу, акти проведення замірів складені ТОВ «РАЙЗИНГ» та контрагентами замовниками охоронних послуг: ТОВ «АВТОБАНСЕРВІС», ТОВ «АЛІУМ-ПРОМ», ТОВ «БЕЛОЙЛ СІСТЕМ», ТОВ «БИК- УКРАЇНА», ТОВ «ВОГ ТРЕЙД РЕСУРС», ТОВ «ВТГ-ТРЕЙДІНГ», ТОВ « ТОРГОВИЙ ДІМ КАРГЕС». ТОВ « ЛЮКС КРАЇНА», ПАТ «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС». ТОВ «ОІЛ ЮГ», TOB «МАРТІН ТРЕЙД», ТОВ «АЛЬЯНС ОЙЛ УКРАЇНА».
При виконанні договорів по охороні та супроводженню вантажів ТОВ «РАЙЗИНГ» з вищевказаними замовниками охоронних послуг складались та погоджувались заявки на охорону та супроводження вантажу, які замовниками надсилались факсимільними засобами зв`язку або електронною поштою, складались акти прийому-передачі виконаних робіт, акти прийому-передачі вантажу (цистерн), акти проведення вимірів. Вантажоотримувачами охороняємого ТОВ «РАЙЗИНГ» вантажу виступали, як вищенаведені замовники охоронних послуг, так і іноді треті особи, зазначені у заявках замовників, що вбачається з актів прийому - передачі вантажу.
Передача вантажу (цистерн з пальним) вантажоотримувачу з під охорони проводилась на станції призначення, згідно Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої спільним Наказом Мінпаливенерго України, Мінтрансзв`язку України, Мінекономіки України, Держсложивстандарту України від 20.05.2008р. N 281/171 /578/15, в присутності представника ТОВ «РАЙЗИНГ» та представника підприємства вантажоотримувача з проведенням контрольних замірів кількості вантажу на залізничних вагах або вимірювальними приладами (рівнемір-аналізатор Аналик-М) об`ємно-масовим методом у відповідності з таблицями калібрування залізничних цистерн, зі складанням відповідних актив про проведення вимірів та актів прийому-передачі вантажу (цистерн з пальним). 
В свою чергу дані проведених вимірів: висота млива, щільність, температура, об`єм продукту і вага в кілограмах, номера цистерн, тощо фіксувались в актах прийому-передачі вантажу.
Колегія суддів погоджується з твердженням позивача у справі, наведеним у відзиві на апеляційну скаргу, що хоча вказані Акти про проведення вимірів та акти прийому-передачі цистерн не є обов`язковими документами для обліку та фіксації послух з супроводження вантажу, реальність яких оспорюється податковим органом, але вони можуть вважатись такими, що додатково свідчать про фактичне виконання цих послуг/робіт та дозволяють їх додатково ідентифікувати у розрізі зокрема підтвердження реальності отриманих послуг від ТОВ «Сайліт».
Проаналізувавши наявні в матеріалах справи письмові первинні документи, які надавались Товариством у підтвердження реальності здійснених господарських операції з контрагентом ТОВ «Сайліт», колегія суддів зазначає, що уся первинка документація - документи бухгалтерського обліку (регістри), податкова звітність ТОВ «РАЙЗИНГ» відповідає поза розумним сумнівом, установленим ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» вимогам. 
Окремо, суд апеляційної інстанції наголошує, що усі отримані Товариством з обмеженою відповідальністю «РАЙЗИНГ» податкові накладні по спірним правовідносинам з ТОВ «Сайліт» в тому числі, відповідно до законодавства зареєстровані у Єдиному реєстрі податкових накладних.
Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегією суддів встановлено, що загалом доводи контролюючого органу про нереальність здійснення господарської операції з ТОВ «Сайліт» у травні 2020 року обґрунтовуються відсутністю у контрагента позивача об`єктивної можливості здійснювати надання певних послуг через відсутність найманих працівників для здійснення робіт, а також відсутністю фактичної можливість вчинення господарських операцій у ТОВ «Сайліт» відсутня, що має наслідком для податкового обліку - лише фактичний рух активів.
Однак такі твердження колегія суддів відхиляє та вважає їх хибними, оскільки такі не підтверджені жодним доказом.
Твердження про відсутність у контрагента позивача трудових ресурсів, мінімальна кількість працівників, не можуть спростовувати фактичне виконання господарських операцій, адже контролюючим органом в акті перевірки не наведено, які саме ресурси необхідні для надання спірних послуг, а також не доведено зв`язку цього факту з неможливістю виконати зазначені послуги із залученням інших осіб та орендованого майна, а також неможливість їх виконання силами наявних на підприємстві контрагента позивача трудових ресурів.
Окрім того, своїх висновків з приводу неможливості фактичного надання ТОВ «Сайліт» на адресу ТОВ «РАЙЗИНГ» послуг за договором №25-Д/4 від 25.04.2019р. контролюючий орган дійшов на підставі лише проведеного аналізу ІС «Податковий блок» та ЄРПН, які як вірно вказав суд першої інстанції, не є належним доказом у підтвердження або спростування реальності формування позивачем податкового кредиту по взаємовідносинам у травні 2019р. з ТОВ «Сайліт». Також, більшість доводів відповідача побудовані на аналізі податкової інформації контрагента відповідача ТОВ «Сайліт», яка в свою чергу не є юридичним фактом та утворює лише підставу для її перевірки, й не може породжувати певні сумніви у контролюючого органу щодо реальності здійснених господарських операцій суб`єктами підприємницької діяльності за певних обставин, з урахуванням наявних належним чином оформлених первинних документів.
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що податковий орган може встановити наявність або відсутність порушень платником податків вимог податкового, валютного та іншого законодавства виключно за наслідками дослідження первинних документів такого платника податків, а відтак посилання податкового органу на податкову інформацію щодо контрагента позивача не має правових наслідків, тобто не може вважатись доказом у розумінні ст.69 КАС України.
Посилання контролюючого органу на відсутність у контрагента позивача необхідних ресурсів, зокрема, трудових, суд відхиляє, оскільки ця інформація не може підтверджувати реальність здійснених господарських операцій. Також суд звертає увагу на принцип персональної відповідальності платника податку, згідно якого, право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, про що вірно вказано було у рішенні судом першої інстанції.
Правові висновки суду попередньої інстанції, з якими погоджується апеляційний суд, узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.10.2020 у справі №160/2352/19.
До того ж, судова колегія вважає за доцільне вказати, що податковому органу нормами чинного законодавства надано можливість проведення зустрічних звірок у суб`єктів господарювання, щодо здійснення операцій з якими під час перевірки платника податків та зборів виникають сумніви стосовно факту здійснення таких операцій.
Отже, у даному випадку, відповідач виявивши під час перевірки ТОВ «Райзинг» сумніви щодо реальності здійснення господарських операцій з ТОВ «Сайліт» та реального отримання від останнього послуг, винен був звернутись до податкового органу за місцем реєстрації вказаного контрагента позивача для проведення зустрічної звірки щодо підтвердження взаємовідносин з ТОВ «Райзинг». 
Окремо колегія суддів також враховує надані Товариством позивача пояснення з приводу того, що перед укладенням договору із ТОВ «САЙЛІТ», з метою запобігання укладенню правочинів з недобросовісними суб`єктами господарювання, ТОВ «РАЙЗИНГ» вчинило ціпку дій щодо перевірки наявності спеціальної податкової правосуб`єктності та добросовісності майбутнього контрагента, булозапитано та отримано від контрагента документи, які свідчать про наявність державної реєстрації та стан юридичної особи-контрагента в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців (копія виписки з ЄДРПОУ, копія наказу про призначення директора, копія виписки зі статуту), наявність державної реєстрації, як платника податку на додану вартість (копія витягу з реєстру платників податку на додану вартість), тощо.
Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від його господарських та виробничих можливостей. 
Висновки апеляційного суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 23.10.2018 року у справі №815/2946/13-а, від 17.04.2018 року у справі №820/475/17.
Отже, оскільки позивачем було надано всі первинні документи, що стосуються господарських операцій за участі контрагенту ТОВ «Сайліт», які фактично підтверджують їх реальне здійснення – придбання послуг для здійснення господарської статутної діяльності, направленої на отримання прибутку та реальне використання отриманих послуг в господарській діяльності. Відповідачем не спростовано реальності виконання господарських операцій позивача з контрагентом ТОВ «Сайліт» у спірному періоді (травень 2019р.), не наведено достатніх доказів недобросовісності платника, не наведено жодних належних доказів на підтвердження того що визначені умови договорів не виконувались. Також, відповідачем не надано будь-яких доказів тощо, що позивач діяв без реальної господарської мети отримання прибутку, або з наміром штучного заниження бази оподаткування з податку на додану вартість.
Враховуючи все вищевикладене, на підставі зазначених обставин та наведених доказів, оцінка яким була надана з дотриманням норм процесуального законодавства, судова колегія вважає, що господарська операція між ТОВ «Райзинг» та ТОВ «Сайліт» у травні 2019 року документально підтверджена та фактично здійснена з метою використання в оподатковуваних операціях. А тому, висновок перевіряючих про заниження податку на додану вартість ТОВ «Райзинг» у період травень 2019р. на суму 228199,00 грн. є помилковим, а прийняте з підстав вказаного порушення податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідачем не доведено обставин, які б свідчили про порушення позивачем податкового законодавства та наявність яких би призводила до невизнання права позивача на формування валових витрат та податкового кредиту з ПДВ.
Разом з тим, можливі порушення податкового законодавства з боку постачальників-контрагентів, не є, у даному випадку, підставою для висновку про порушення саме покупцем (замовником) вимог податкового законодавства та позбавлення останнього сформованих податкових вигод за фактично вчиненими операціями.
Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях чітко визначив правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом.
Згідно Рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав проти України», у разі наявності у державних органів інформації про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.
Крім того, відповідно до рішення Європейський Суд з прав людини від 22.01.2009 року у справі "Булвес АД проти Болгарії", платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є "власністю" у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобов`язань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обов`язків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки - застосування відповідних положень Закону " Про ПДВ " стало не передбачуваним і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов`язків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обов`язку зі сплати ПДВ (п. 43, п. 69 зазначеного вище рішення Європейського Суду).
Будь-яких доказів того, що позивач діяв без реальної господарської мети отримання прибутку, або з наміром штучного заниження бази оподаткування з податку на додану вартість, відповідачем до суду не надано.
Не надано також й доказів визнання господарських договорів між позивачем та його контрагентом недійсними або фіктивними, притягнення посадових осіб господарюючих суб`єктів до відповідальності за порушення законних правил ведення підприємницької діяльності, тощо.
Враховуючи вказане у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції  про дотримання ТОВ "Райзинг" необхідних умов для формування податкового кредиту та про відсутність у податкового органу підстав для здійснення оспорюваних донарахувань.
Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт необґрунтованості рішення суду першої інстанції, або порушення судом першої інстанції норма права.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 329 КАС України, апеляційний суд, –
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року у справі № 420/5477/20 - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Димерлій О.О.    Єщенко О.В.