Номер провадження: 22-ц/813/8350/21 
Номер справи місцевого суду: 505/3174/19
Головуючий у першій інстанції Івінський О. О.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,
за участю секретаря – Гарбуз В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 13 квітня 2021 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 до Малиновської районної державної адміністрації Одеської міської ради та Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про встановлення факту та зняття арешту, 

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
30 вересня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Малиновської районної державної адміністрації Одеської міської ради та Подільського міжрайонного ВДВС ГТУЮ в Одеській області та просив визнати, що ОСОБА_2 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , на все майно якого було накладено арешт на підставі постанови державного виконавця ВДВС Котовського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 29711845 від 28.10.2011 року, – є одна і таж особа, яка є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зняти арешт, зареєстрований 21.11.2011 року за реєстраційним номером обтяження 11868323, реєстратором: Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження за № 29711845 від 28.10.2011 року, ВДВС Котовського МРУЮ, об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно, власник: ОСОБА_2 .
В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 . Після смерті батька він прийняв спадщину у вигляді земельної ділянки площею 3,2276 га, що розташована за адресою: Одеська область, Подільський район, та почав займатися оформленням Свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану ділянку, спадкова справа у Спадковому реєстрі № 58815386, справа у нотаріуса № 55/2016, що підтверджується довідкою Державного нотаріуса Приморської нотаріальної контори від 14.03.2019 року за № 2692/02-14, відмовою Державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори про вчинення нотаріальних дій від 19.09.2019 року за № 1106/02-14.
В ході оформлення Свідоцтва про право на спадщину за законом з`ясувалося, що на виконанні ВДВС Котовського міського управління юстиції знаходилося виконавче провадження ВП № 29711845 з примусового виконання постанови Малиновської районної адміністрації № 294 виданої 16.05.2011 року про стягнення штрафу у розмірі 680 грн. з батька позивача – ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Під час проведення виконавчих дій по даному провадженню на підставі постанови державного виконавця ВДВС Котовського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 29711845 від 28.10.2011 року, було накладено арешт на невизначене майно, все нерухоме майно боржника, тобто на все майно батька позивача – ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .
12.12.2011 року виконавче провадження ВП №29711845 на підставі постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві було закінчено, архівне виконавче провадження ВП № 29711845 станом на теперішній час знищено, у зв`язку з закінченням трирічного строку зберігання виконавчих проваджень, та в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна існує запис про арешт на невизначене майно, все нерухоме майно батька позивача – ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Крім того, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна прізвище батька позивача вказано як « ОСОБА_3 » замість « ОСОБА_4 ».

Позиція відповідача у суді першої інстанції.
Малиновська районна державна адміністрації Одеської міської ради стверджувала, що постанова старшого державного виконавця відділу ДВС Котовського міськрайонного управління юстиції про повернення виконавчого документа стягувачу (Малиновська районна адміністрація Одеської області міської ради) була винесена на підставі того, що боржник за вказаною адресою не проживає, майно, на яке можна звернути стягнення, не виявлено, тому було припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення, та зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 12.03.2012 року. Законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документу стягувачу з цих підстав, який має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконаного.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 13 квітня 2021 року заяву ОСОБА_5 задоволено частково. Встановлено факт, що ОСОБА_2 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 на все майно якого було накладено арешт на підставі постанови державного виконавця ВДВС Котовського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 29711845 від 28.10.2011 року – є одна і таж особа, яка є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В іншому відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову та постановити нове, яким задовольнити вказані позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив матеріали справи та дійшов помилкових висновків.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо зняття арешту, а тому підлягає перегляду лише в цій частині.
Так, відмовляючи у задоволенні позову у частині зняття арешту, суд першої інстанції послався на те, що відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Згідно з цією ж статтею Закону підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:
1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;
2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;
3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;
4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності – суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;
5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;
6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;
7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;
8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.
В усіх інших випадках не завершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України Про виконавче провадження» (який діяв на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеними у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.
Завершене виконавче провадження не може бути розпочате, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до ч.2 ст. 50 Закону «Про виконавче провадження» у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Відповідно до ст. 49 Закону «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі:
1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду ;
2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання;
3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва;
3-1) прийняття НБУ рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;
4) скасування рішення суду або іншого органу ( посадової особи) на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;
5) письмової відмови стягувача від одержання предметів вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі
6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення;
7) визнання боржника банкрутом;
8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;
9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ ;
10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби;
11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому ч. 3 ст. 75 цього Закону;
12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини;
13 )непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені ст. 51 цього Закону;
14)списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.47 Закону «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені протягом року виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Відповідно до ч. 5 ст. 47 Закону повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12цього Закону.
Як встановлено у судовому засіданні у суді першої інстанції, постанова про повернення виконавчого документу стягувачу від 12 грудня 2011 року не оскаржена.
За змістом норми ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», при винесені постанови про повернення виконавчого документа державний виконавець вправі вирішити питання про зняття арешту, накладеного на майно боржника, лише у випадках його повернення до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. При повернення виконавчого документа стягувачу не передбачено зняття арешту.
Відповідно до ст. 19 Закону «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.
Право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.
Стаття 59 Закону України "Про виконавче провадження" регламентує порядок зняття арешту з майна, де в частині четвертій зазначено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:
1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;
2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;
3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;
4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;
5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;
6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;
7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;
8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;
9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Як вбачається з інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 10 вересня 2019 року, за ОСОБА_2 накладено обтяження, а саме арешт на підставі постанови ВДВС Котовського МРУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження №11868323 від 21.11.2011 року.
За відомостями Подільського міжрайонного відділу ДВС в Одеській області, на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження №29711845, відкрите на підставі постанови № 294 від 16.05.2011 року, виданої Малиновською районною адміністрацією про стягнення з ОСОБА_2 на користь держави штрафу у сумі 680 грн.; 12.12.2011 року виконавче провадження було завершене на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в зв`язку із неможливістю з`ясувати місце проживання боржника.
Зазначена заборгованість за даними автоматизованої системи виконавчих проваджень є актуальною та не погашена.
За таких обставин, коли на рахунок державної виконавчої служби від боржника не надійшли кошти, необхідні для задоволення вимог стягувача, підстави для зняття арешту з майна боржника, відповідно до п.2 ч.4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», відсутні.
Враховуючи приписи ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої, у випадку наявності будь-якої заборгованості, підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні, та враховуючи наявність у ОСОБА_2 актуальної заборгованості, суд не може погодитися з доводами позивача про відсутність підстав для існування арешту майна боржника з причин не перебування на виконанні виконавчих документів через їх повернення.
Таким чином, судом першої інстанції не було встановлено, що виконавче провадження було закінчене з підстав, передбачених ст. 39 цього ж Закону чи ст.49 в редакції 1999 року (яка діяла на момент повернення деяких виконавчих документів), чи, що виконавчі документи були повернуті до суду. В даному випадку всі виконавчі документи були повернуті стягувачу. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі № 6-6568св17, суд вказав, що у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції на час виникнення відносин), виконавче провадження не є закінченим. При цьому, державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення. Більше того, повернення виконавчого документа стягувачеві, у зв`язку з відсутністю майна у боржника, не є підставою для закінчення виконавчого провадження згідно з приписами статті 49 Закону України "Про виконавче провадження".
Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції не вбачав підстав для задоволення позову у частині зняття арешту з нерухомого майна.
Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитись з огляду на наступне.
Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).
Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.
У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках – особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.
Такий же висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19).
Виходячи з вищевикладеного, оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не має змоги, на час звернення із позовною заявою до суду за наявності арешту, накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, враховуючи, що сплата штрафу за адміністративне правопорушення, накладене на ОСОБА_2 , не входить до складу спадщини, а тому не сплачується спадкоємцем ОСОБА_1 , порушене право позивача підлягає судовому захисту у заявлений спосіб шляхом припинення дії відповідних обтяжень, у зв`язку з чим апеляційний         суд вважає за необхідне позовні вимоги щодо зняття арешту задовольнити.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові і постановленні нового рішення у цій частині про задоволення позову.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 13 квітня 2021 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог.
Зняти арешт, зареєстрований 21.11.2011р. за реєстраційним номером обтяжень 11868323, реєстратором: Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, №29711845 від 28.10.2011 року, ВДВС Котовського МРУЮ, об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно, власник: ОСОБА_2 .
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 13 грудня 2021 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                                       А.І. Дришлюк