ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 листопада 2021 року           справа №200/4277/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),
суддів Блохіна А.А., Гайдара А.В.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року по справі №200/4277/21  (суддя 1-ї інстанції Голошивець І.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати з дня звільнення,-

                                                       ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області середній заробіток за весь час затримки виплати з дня звільнення по день фактичного розрахунку  тобто з 17 квітня 2020 року по 12.03.2021 року.
В обґрунтування позову зазначив, що  після звільнення у квітні 2020 року позивачу не було виплачено усі належні йому кошти. 
Судовим рішенням, яке набрало законної сили 08.02.2021 року  позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення коштів з Головного управління Національної поліції в Донецькій області задоволено частково.
Рішення суду виконано відповідачем в повному обсязі 12.03.2021 в сумі 40637,56 грн.
Оскільки всі необхідні суми позивачу повинні бути виплачені в день звільнення, за затримку розрахунку відповідач повинен виплатити компенсацію на підставі положень ст.ст.116,117 КЗпП України.
Рішенням  Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь позивача  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 3000 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позову, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині зменшення розміру стягнення та стягнути за його користь  середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені в сумі 159225,75 грн.
Обґрунтування апеляційної скарги. 
Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач вважає, що судом першої інстанції безпідставно було зменшено розмір відшкодування. Судом не зазначені умови, які вплинули на прийняття рішення про зменшення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
З огляду на наведене суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги позивача, не надаючи оцінку судовому рішенню в частині задоволення позову, яка сторонами не оскаржується.
Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає заяву у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановив наступне.
Фактичні обставини справи.
З 01.07.2016 по 17.04.2020 ОСОБА_1 проходив службу в органах поліції, зокрема на посаді слідчого відділення Дружківського відділення поліції Краматорського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області.
Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 17.04.2020 року №152 о/с його з 17.04.2020 року звільнено зі служби в поліції за власним бажанням.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду по справі 200/5605/20-а від 19.08.2020, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 08.02.2021 року,  позовні вимоги ОСОБА_1  до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про стягнення коштів задоволено частково, зокрема:
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з липня 2016 року по листопад 2017 року.
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку до посадового окладу у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, - надбавки за роботу в умовах режимних обмежень, за період наявності у нього допуску до державної таємниці.
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату за службу в нічний час за 2016 рік служби.
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період служби з 22 вересня 2017 року по 17 квітня 2020 року.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 утримані з його грошового забезпечення кошти на загальну суму 3450 грн.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду по справі від 19.08.2020 у справі № 200/5605/20-а набрало законної сили 08.02.2021.
Рішення виконано відповідачем у повному обсязі 12.03.2021 року, виплачено позивачу 40637,56 грн, що сторонами по даній справі не заперечується.
Позивач вважав, що на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України  має право на отримання виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з дня звільнення з 17.04.2020 по 12.03.2021.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки, проте  розмір відшкодування повинен бути зменшений, виходячи з принципу пропорційності.
Релевантні джерела права та акти їх застосування.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Я визначено частиною першою статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в ст. 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці, визначає Закон України від 24 березня 1995  року №  108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон №  108/95-ВР), відповідно до статті 1 якого заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу; розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Статтею 2  Закону №  108/95-ВР визначено структуру заробітної плати, а саме:
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Як свідчать матеріали справи, підставою для апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції є незгода позивача із розміром стягнутого на його користь відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, а саме 3000 гривень, який є значно меншим, ніж заявлений позивачем розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 159225,75 гривень,  тобто є неспівмірним. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується.
Оцінка суду.
Так, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. 
Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. 
Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. 
Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.
Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина 1 ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №  821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
В цій постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.    
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №  761/9584/15-ц.
Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016  року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №  6-113цс16, і вважає, що, при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №  6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
Задовольняючи частково позовні вимоги у цій справі, суд першої  інстанції виходив з того, що сплаті на користь позивача підлягає відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з врахуванням принципу пропорційності 3000 гривень.
В той же час судом першої інстанції не зазначено, з чого саме виходив суд при розрахунку суми відшкодування саме у розмірі 3000 грн, а лише зазначив, що вказана сума є належним та достатнім способом захисту порушених прав позивача.
В той же час суд першої інстанції не встановив розмір усіх належних звільненому працівникові сум, що є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та має значення для правильного вирішення спору.
Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30 листопада 2020 року в справі №  480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок.
Синтаксичний розбір текстуального змісту ст. 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Судом встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем не виплачена йому сума індексації грошового забезпечення,  надбавка до посадового окладу у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці,  доплата за службу в нічний час, грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, здійснено безпідставне утримання з його грошового забезпечення, - всього на суму 40637, 56 грн.
У цій справі позивачу при звільненні 17.04.2020 року (22.04.2020, 25.06.2020, 24.07.2020) було сплачено18258,14 гривень без сплати вищезазначених додаткових виплат на суму 40637,56 грн, які відповідача зобов`язано сплатити рішенням Донецького окружного адміністративного суду по справі 200/5605/20-а від 19.08.2020, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 08.02.2021 року.
Між тим, всі належні позивачу суми, відповідач повинен був виплатити у день його звільнення 17.04.2020 року.
Виплату позивачу грошових сум за судовим рішенням проведено 12.03.2021 року в розмірі 40637,56 грн, що становить 222,57 % від сплачених сум при звільненні.
Таким чином, періодом затримки розрахунку при звільненні є період з 17.04.2020 по 12.03.2021 включно, що становить 225 днів.
 Обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні становить 159225,75  гривень, яка розраховується наступним чином:
1. 29014,48 грн (розмір грошового забезпечення позивача за 2 місяці, що передували звільненню) : 41 календарний день (кількість календарний днів у лютому та березні 2020 року за два останніх місяців, що передували звільненню позивача) = 707,67 грн.
2. 707,67 гривень х 225 днів = 159225,75 гривень.
Однак, в разі визначення на користь позивача 222,57 % від суми 159225,75 грн будуть порушені приписи Порядку №100 щодо розрахунку розміру  середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
За обставин цієї справи суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи з принципу пропорційності, з урахуванням періоду затримки (прострочення) виплати, а також того,  що тривалість цього періоду пов`язана не з вимогою до роботодавця сплатити відповідні суми, а  в зв`язку з розглядом судом позову позивача до відповідача про стягнення спірних сум при звільненні.
Отже належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь  40637,56 грн.
Такий розрахунок середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні із застосуванням  критерію зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України повністю узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові 23 вересня 2021 року справі №340/1405/20.
Таким чином підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 40637,56 грн.
Таким чином, суд погоджується з доводами апелянта, що судом першої інстанції в своєму рішенні дійсно не надана оцінка та належне обґрунтування застосуванню принципу пропорційності. 
Суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Враховуючи зазначену позицію Європейського суду з прав людини, апеляційний суд  надав відповідь на всі аргументи представника позивача, наведені в апеляційній скарзі, які мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Суд в межах доводів апеляційної скарги вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, порушив норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції – зміні в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до статті 139 КАС України підлягає стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судовий збір в розмірі 609,56 гривень (а.с.100).
Керуючись статтями  308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року по справі №200/4277/21 – задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року по справі №200/4277/21 – змінити.
В абзаці другому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року по справі №200/4277/21 – слова та цифри «в сумі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок» замінити словами та цифрами « в сумі 40637 (сорок тисяч шістсот тридцять  сім) гривень 56 копійок».
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року по справі №200/4277/21 – залишити без змін.
Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області за рахунок бюджетних асигнувань (ЄДРПОУ 40109058) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 609 (шістсот дев`ять) гривень 56 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 08 листопада 2021 року.
Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст.328 КАС України.
Повне судове рішення складено 08 листопада 2021 року.

Головуючий суддя                                                                                       І.Д. Компанієць

Судді                                                                                                            А.А. Блохін

                                                                                                                      А.В. Гайдар