Справа № 297/263/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        20 вересня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого                                судді КОНДОРА Р.Ю.
суддів                                        СОБОСЛОЯ Г.Г., МАЦУНИЧА М.В.
за участю секретаря                ЖГАНИЧ К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 297/263/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Берегівського районного суду від 11 березня 2021 року, головуючий суддя Гецко Ю.Ю., -

встановив:

06.02.2020 ОСОБА_1 звернулась до із зазначеним позовом до ОСОБА_2 і остаточно мотивувала його таким.
У 2001 році позивачка познайомилась із ОСОБА_3 , який був фактично покинутий своєю сім`єю, і стали проживати спільно. У 2003 році вони придбали в розстрочку будинок АДРЕСА_1 , цього ж року одружилися і проживали увесь час у цьому будинку. Позивачка та її син від першого шлюбу ОСОБА_4 стали для ОСОБА_3 справжньою сім`єю на відміну від його колишньої дружини та доньки, з якими в нього були погані відносини. Колишня дружина ОСОБА_3 фактично вигнала його на вулицю, забороняла доньці  ОСОБА_2  спілкуватися з ним, чого та і притримувалася. Попри те, що ОСОБА_3 справно платив аліменти на утримання доньки, та з ним майже не спілкувалася.
Перші серйозні проблеми зі здоров`ям у ОСОБА_3 виникли у 2012 році, коли він 03.01.2012 був ургентно шпиталізований до відділення судинної хірургії Закарпатської обласної клінічної лікарні, був непрацездатним протягом одного місяця. Позивачка доглядала чоловіка в лікарні, донька жодного разу його не відвідала.
У 2016 році у ОСОБА_3 стався інсульт, внаслідок якого була паралізована права частина його тілі від ноги до голови. ОСОБА_3 практично не говорив, майже нічого не пам`ятав, водночас трохи отямившись на запитання лікарки про дітей сказав, що не має доньки, а має тільки сина.
На момент виписки з лікарні (05.12.2016) ОСОБА_3 залишався частково обмеженим у мовленні, у рухах, після цього протягом двох місяців він не ходив, пересувався в інвалідному візку. Позивачка його доглядала, а коли повинна була йти на роботу, її заміняла старенька матір (медсестра зі стажем). ОСОБА_3 потрібно було заново вчитися говорити, писати, малювати.
Коли стан ОСОБА_3 покращився, позивачка стала брати його на ринок, де вони мали торгову точку, він перебував у м`ясному відділі, де йому все було звичне. Проте, він не міг торгувати, не міг правильно назвати вартість товару, провести розрахунок за нього.
Донька мала зустріч із ОСОБА_3 тільки в травні 2017 року і тільки через настійливе прохання сина позивачки про таку з метою стимулювати ОСОБА_3 до видужання. Однак, зустріч тривала лише чотири хвилини, доньці ОСОБА_3 телефонувала її матір, після чого вона пішла. Це ОСОБА_3 пригнітило.
Після інсульту Тара щопівроку відвозили до лікувального закладу на реабілітацію, а раз на рік – на додаткові реабілітаційні процедури. Син ОСОБА_5 працював за кордоном і надсилав зароблені гроші.
ОСОБА_3 так і не відновив працездатність і 08.02.2017 був визнаний інвалідом ІІ групи. У січні 2019 року ОСОБА_3 була діагностована початкова катаракта очей, станом на січень-лютий 2019 року він мав виражене порушення функції ходи, мав інші хвороби.
31.08.2019 у ОСОБА_3 стався другий інсульт. На той час син перебував за кордоном, але приїхав, а донька ОСОБА_2 сказала, що не може приїхати, бо зайнята на роботі. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. На похорон ОСОБА_2 теж не приїхала пославшись на зайнятість на роботі.
Тим не менше, ОСОБА_2 подала заяву про прийняття спадщини за своїм батьком, хоча не ставилася до нього як до близької людини, не спілкувалася з ним, а в 2012 році та починаючи з 2016 року, коли той був у безпорадному стані, взагалі не переймалася ним.
Заповіту ОСОБА_3 не залишив.
Виходячи з наведеного, позивачка вважає, що ОСОБА_2 повинна бути усунута від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 на підставі ст. 1224 ч. 5 ЦК України, яка передбачає, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Посилаючись на і обставини, позивачка  ОСОБА_1 просила усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та покласти на неї судові витрати.

Рішенням Берегівського районного суду від 11.03.2021 позов задоволено:
усунуто ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від права на спадкування за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 229;
стягнуто з ОСОБА_2 понесені судові витрати в сумі 840,00 грн судового збору та 12500,00 грн за надання правової допомоги.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив його обґрунтованості та доведеності, з того, що ОСОБА_3 перебував у безпорадному стані та потребував допомоги і підтримки саме від своєї доньки ОСОБА_2 , яка усвідомлюючи свій обов`язок, маючи можливість надавати таку допомогу ухилялася від цього.

Відповідачка ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Лемак Е.М., оскаржила рішення суду як незаконне та необґрунтоване. Доводи скарги зводяться до таких.
Твердження позивачки про перебування до дня смерті ОСОБА_3 в безпорадному стані безпідставне, оскільки ще напередодні смерті той був на робочому місці, а медичною документацією хоча й зафіксовані різні захворювання, проте, вказано на ясність свідомості ОСОБА_3 , його належну орієнтацію та контактність із людьми. ОСОБА_3 не потребував постійного стороннього догляду, за життя не визнавався недієздатним чи обмежено дієздатним.
ОСОБА_3 , який був одружений із позивачкою ОСОБА_1 , не потребував догляду саме відповідачки – доньки ОСОБА_2 , крім того, не мав переваги в отриманні догляду від доньки перед бабусею доньки, яка мала онкологічне захворювання та реально потребувала догляду, що його надавала саме онука.
Позивачка не довела факту винної поведінки відповідачки, якою є ухилення від надання спадкодавцеві допомоги. Натомість із матеріалів справи та її обставин убачається, що саме спадкодавець свого часу не виконував належним чином своїх батьківських обов`язків щодо доньки, несистематично сплачував на її утримання мізерні аліменти (100,00 грн на місяць), в її присутності ображав матір тощо. Спадкодавець не намагався спілкуватися з донькою.
Попри це відповідачка його пробачила, за необхідності відвідувала його, цікавилася, чи не потребує він матеріальної допомоги.
Таким чином, позивачка не довела наявності умов, що можуть у сукупності тягнути усунення спадкоємця від спадкування за законом: факту ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги; факту перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво; потреби спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Сторона просить рішення суду скасувати, в позові відмовити.

У відзиві на апеляцію позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мензак Ю.Ю., вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін. Зазначає, зокрема, що через численні важкі захворювання спадкодавець ОСОБА_3 перебував у безпорадному стані, був визнаний інвалідом ІІ групи, тому твердження апелянта про протилежне необґрунтовані.
Статус підприємця був оформлений на ОСОБА_3 формально, оскільки йому як інваліду не потрібно було сплачувати податки, а фактично він підприємцем не працював. На ринку ОСОБА_3 перебував за м`ясним прилавком не для роботи, оскільки не міг вже належно рахувати і самостійно продавати м`ясо, а для реабілітації та душевного спокою, бо раніше там працював 15 років.
Суд у контексті надання догляду обґрунтовано виходив із того, що за ступенем споріднення батько був більш близьким родичем відповідачці, аніж бабуся.
Відповідачка була здоровою, працездатною та мала можливість для надання допомоги батькові та для догляду за ним, була обізнана щодо поганого стану здоров`я батька та маючи можливість надавати допомогу і усвідомлюючи її необхідність, не робила цього з особистих міркувань.
Ці обставини не спростовані відповідачкою, яка не взяла особистої участі в розгляді справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Лемака Е.М., який апеляцію підтримав, позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Мензака Ю.Ю., які скаргу не визнали, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

За приписами ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 2 ч. 3 п.п. 2, 4, 5, 11, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України:
основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; неприпустимість зловживання процесуальними правами;
кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;
особа діє у цивільних і процесуальних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує обов`язки у межах, наданих їй договором або актами законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;
у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом;
сторони на свій розсуд розпоряджаються процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;
кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;
доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах належно пред`явленого позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо спадкування в редакції, чинній на час їх виникнення.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.ст. 1216, 1217 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261 - 1265 ЦК України (ст. 1223 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема діти спадкодавця і той з подружжя, який його пережив (ст. 1261 ч. 1 ЦК України).

Відповідно до ст. 1224 ч. 5 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Встановлено, що у шлюбі ОСОБА_3 і ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_2 , шлюб що був укладений 15.06.1991, був розірваний рішенням Берегівського місцевого районного суду від 02.04.2002, розірвання шлюбу було зареєстроване 16.05.2002 (а.с. 49-52). У період з 02.03.2006 по 28.12.2010 здійснювалося виконавче провадження № 2826002 зі стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання доньки ОСОБА_2 в сумі 100,00 грн щомісячно (а.с. 53).

11.09.2003 на підставі договору, посвідченого державним нотаріусом Берегівської державної нотаріальної контори Мирончук О.В. за реєстровим № 2-3846, ОСОБА_3 купив у ОСОБА_7 за 32000,00 грн домоволодіння АДРЕСА_1 на умовах сплати 18700,00 грн до підписання договору, а решти 13300,00 грн, що еквівалентно 2500,00 дол. США, до 11.02.2005 (а.с. 21).

17.10.2003 ОСОБА_3 і ОСОБА_8 уклали шлюб (а.с. 7).

Факт повного розрахунку за договором купівлі-продажу від 11.09.2003 підтверджується заявою ОСОБА_7 , посвідченою державним нотаріусом Берегівської державної нотаріальної контори Мирончук О.В. 19.02.2004 за реєстровим № 2-631 (а.с. 22).

Згідно з листками непрацездатності ОСОБА_3 з 03.01.2012 по 13.01.2012 перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні судинної хірургії Закарпатської обласної клінічної лікарні, а з 14.01.2012 по 10.02.2012 – на амбулаторному лікуванні (а.с. 10, 11). ОСОБА_3 мав також індивідуальну програму реабілітації (а.с. 20).

З іншої медичної документації вбачається, що 31.10.2016 ОСОБА_3 переніс геморагічний інсульт, перебував на стаціонарному лікуванні в Берегівській центральній районній лікарні з 31.10.2016 по 05.12.2016, у подальшому внаслідок перенесеного інсульту перебував на стаціонарному лікуванні в цій лікарні з 28.01.2017 по 08.02.2017, з 06.11.2017 по 16.11.2017, з 29.05.2018 по 11.06.2018, з 05.11.2018 по 16.11.2018, з 21.01.2019 по (день відсутній).02.2019, мав, зокрема, знерухомлення правих кінцівок, частково язика, які з часом змінилися слабкістю в правих кінцівках, утрудненою ходою, утрудненим мовленням, мав і ряд інших захворювань (гіпертонічна хвороба, початкова катаракта та інші) (а.с. 13-18). Лікувався й амбулаторно, проходив реабілітацію (а.с. 12 та ін.).

Поряд із цим, у виписках з історій хвороб зазначалося, що попри наслідки перенесеного інсульту свідомість хворого ясна, він орієнтований у всіх видах правильно, мовному контакту доступний.

ОСОБА_3 визнаний особою з інвалідністю ІІ групи, за результатом огляду від 21.02.2019 інвалідність була встановлена безтерміново, в довідці МСЕК указано, що йому протипоказана регулярна праця в звичайних виробничих умовах (а.с. 19).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с. 6). Дані про складення ОСОБА_3 заповіту у справі відсутні. На момент смерті ОСОБА_3 за адресою його реєстрації в будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані дружина, яка пережила, ОСОБА_1 та її син ОСОБА_4 (а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_3 донька ОСОБА_3 – ОСОБА_2 подала приватному нотаріусу Берегівського районного нотаріального округу Мирончук О.В. заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , що була зареєстрована у заведеній цього дня спадковій справі № 8/2020 (а.с. 9 та ін.).

Спадкоємці ОСОБА_1 і ОСОБА_2 прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 (ст. 1268 ч.ч. 1, 3, ст. 1269 ч. 1, ст. 1270 ч. 1 ЦК України).

За сукупністю наявних у справі матеріалів і доказів не викликає сумнівів, що ОСОБА_3 мав ряд захворювань і в останні роки життя, особливо після перенесеного у 2016 році інсульту, мав суттєві проблеми зі здоров`ям, мав труднощі, які за станом здоров`я певною мірою обмежували його в житті, в трудовій діяльності, в спілкуванні тощо. Після першого інсульту ОСОБА_3 потребував реабілітації, регулярних обстежень, подальшого лікування і т.ін. Водночас доказів перебування його саме в безпорадному стані, тобто в стані, який виключає по суті можливість особи самостійно забезпечити свої умови життя і свої життєві потреби, у зв`язку з чим особа потребує постійного стороннього догляду, допомоги та піклування, у справі немає, а наявними в справі матеріалами і доказами, у тому числі, показаннями свідків (зокрема, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , допитаної в якості свідка позивачки ОСОБА_1 ), такий стан ОСОБА_3 спростовується.

ОСОБА_3 до другого інсульту, який стався 31.08.2019 і потяг смерть, самостійно рухався, спілкувався з людьми, відвідував ринок, де здійснював певні торговельні операції, тощо. Понад те, ОСОБА_3 з 09.11.2001 і до дня смерті був зареєстрований як фізична особа-підприємець із видами діяльності: роздрібна торгівля з лотків і на ринках харчовими продуктами, напоями та тютюновими виробами, державна реєстрація припинення підприємницької діяльності була проведена 18.09.2019 (а.с. 65-67).

Підприємництво – це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 ч. 1 ГК України).

Право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю; обмеження права фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності встановлюються Конституцією України та законом; фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (ст. 50 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці, є суб`єктами господарювання (ст. 55 ч. 1, ч. 2 п. 2 ГК України).

Отже, здійснення фізичною особою підприємницької діяльності та її безпорадний стан несумісні. Міркування ж про те, що підприємництво на ОСОБА_3 було оформлене лише формально, оскільки через його інвалідність не треба було платити податки не підлягають врахуванню. По-перше, це не спростовує відсутності у ОСОБА_3 безпорадного стану в тому розумінні, як це вимагається в контексті усунення особи від спадкування, по-друге, такі міркування неприйнятні по суті, оскільки не узгоджуються зі встановленим правовим порядком.

Таким чином, ключова підстава для усунення спадкоємця від права на спадкування за законом відповідно до ст. 1224 ч. 5 ЦК України, а саме, перебування спадкодавця в безпорадному стані, позивачкою не доведена.

Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 у справі № 727/3905/16-ц, у постанові від 21.03.2018 у справі № 337/6000/15-ц, у постанові від 04.07.2018 у справі № 404/2163/16-ц і в ряді інших постанов у справах щодо усунення від прав не спадкування на підставі ст. 1224 ч. 5 ЦК України висловив правові позиції, за змістом яких:
правове значення при вирішенні такого спору має доведеність сукупності обставин: ухилення спадкоємця (умисні винні дії або бездіяльність) від надання допомоги (1) при можливості її надання спадкодавцю (2), який перебуває у безпорадному стані через похилий вік чи хворобу (3), потреба спадкодавця в допомозі саме цього спадкоємця (4);
ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій; таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини;
спадкоємець може бути усунений від права на спадщину лише при одночасному настанні указаних обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності;
суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи;
належне здійснення постійного догляду та допомоги хворому спадкодавцю виключає перебування його у безпорадному стані та потреби додаткового догляду з боку інших осіб;
сам по собі факт перебування спадкодавця у безпорадному стані без установлення наявності передбачених законом фактів ухилення спадкоємця від надання йому допомоги та потреби спадкодавця саме в її допомозі не дає підстав для усунення такого спадкоємця від права на спадкування.

Поза тим, що власне перебування спадкодавця в безпорадному стані не було доведене позивачкою, що вже само по собі виключало можливість задоволення позову, не були доведені й інші обов`язкові для усунення спадкоємця від права на спадкування факти і обставини.

З матеріалів справи випливає, що ОСОБА_3 і ОСОБА_6 розірвали шлюб коли їхній доньці ОСОБА_12 було 10 років, при цьому, за показаннями свідка ОСОБА_13 фактично батько залишив доньку у трирічному віці. За наявними в справі доказами стосунки за життя ОСОБА_3 із донькою ОСОБА_2 не можна охарактеризувати як приязні, теплі, цілком позитивні. Разом із цим, певні контакти мали місце, донька відвідала батька під час лікування від першого інсульту. У справі немає доказів потреби ОСОБА_3 , який був одружений вдруге і яким опікувалися дружина та її син, в одержанні допомоги саме від доньки від першого шлюбу, що її він свого часу позбавив батьківського піклування залишивши в малолітньому віці.

Твердження позивачки про необхідність одержання ОСОБА_3 допомоги саме від доньки, на допомогу якої за наведених обставин ОСОБА_3 вочевидь не мав достатніх підстав повною мірою розраховувати як на безумовну, рівно як і твердження про умисне ухилення відповідачки від надання допомоги, що її вона, на думку позивачки, зобов`язана була і могла надавати, необґрунтовані та бездоказові. Знаючи, що батько має іншу сім`ю, яка надає йому необхідну допомогу, відповідачка не мала підстав вважати, що батько конче потребує саме її допомоги, матеріальної та моральної підтримки. У справі немає доказів необхідності матеріальної допомоги від доньки, звернень по таку допомогу, умисного ухилення доньки від надання допомоги тощо.

Відповідачкою ОСОБА_2 доведено та не спростовано позивачкою, крім того, що вона доглядала свою бабусю ОСОБА_14 , 1952 р.н., яка з 2013 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 мала онкологічне захворювання, зазнавала хірургічних втручань, проходила тривале лікування (а.с. 57-60). Міркування сторони позивачки про пріоритетність надання донькою допомоги та підтримки саме батькові перед бабусею з огляду на ступінь споріднення не враховують фактичні життєві обставини, що мали місце, маніпулятивні та не можуть вважатися такими, що відповідають моральним засадам суспільства.

Обставини, що пов`язуються з другим інсультом і смертю ОСОБА_3 , через їх швидкоплинність, а також обставини, що пов`язуються позивачкою з поведінкою відповідачки після смерті спадкодавця, правового значення в спорі з огляду на його підстави та предмет не мають.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції не врахував відповідні факти, обставини та докази в їх сукупності і взаємозв`язку, неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та необґрунтовано задовольнив позов, що його не було доведено в належний процесуальний спосіб.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляцію, доводи якої заслуговують на увагу, слід задовольнити, рішення суду першої інстанції, що не ґрунтується на законі, скасувати, в позові – відмовити.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд –

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити, рішення Берегівського районного суду від 11 березня 2021 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1260,00 грн у рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 8 жовтня 2021 року.

Судді