ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«18» жовтня 2021 року 
м. Харків
справа № 621/521/21
провадження № 22ц/818/4524/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів        -                 Хорошевського О.М., Яцини В.Б.
за участю секретаря - Яковенко В.С., 
учасники справи: 
позивачка -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм»
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 26 квітня 2021 року в складі судді Бібіка О.В.
в с т а н о в и в:
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» про визнання договору позики недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 25 листопада 2020 року вона уклала договір про надання фінансового кредиту № 09759-11/2020 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм», за яким товариство надає їй фінансовий кредит в розмірі 4500,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а вона зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Як вбачається з пунктів 1.2-1.3 договору кредит надається строком на 30 днів, тобто до 24 грудня 2020 року. Строк дії договору починається з моменту його укладення відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». За користування кредитом клієнт сплачує товариству 803,0000000000001% річних від суми кредиту в розрахунку 2,20% на добу. Тип процентної ставки фіксована.

Вказала, що в даному випадку, кредитний договір за своїм змістом порушує принцип добросовісності, оскільки платіжні зобов`язання позичальника за кредитним договором щодо сплати відсотків за користування кредитом є непомірно високими та річна ставка складає 803,01%, тобто більш ніж у 8 разів більше, ніж сума отриманого кредиту.

При цьому, із даних Національного банку України вбачається, що на кінець грудня 2020 року середній розмір річної відсоткової ставки за кредитами населенню строком до 1 року складав 35,2%.

Вважала, що спірний договір призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та підлягає визнанню недійсним з підстав порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості умов договору, оскільки всупереч принципу добросовісності має місце істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Зазначила, що на момент укладення спірного договору вона мала заборгованість на суму більше ніж 30 000,00 грн, яка утворилась на підставі інших кредитних договорів. Укладаючи спірний договір, вона, будучи одинокою матір`ю та маючи на утриманні двох неповнолітніх дітей, будучи безробітною та за відсутності інших реальних доходів, перебуваючи під психологічним тиском в зв`язку з погрозами за телефоном щодо необхідності термінового повернення заборгованості, мала намір сплатити поточну заборгованість, яка утворилася на підставі інших кредитних договорів.

Посилалася на те, що, укладаючи спірний договір, відповідач мав реальну можливість через бюро кредитних історій дізнатися про відомості, що складають її кредитну історію, та наявність великої суми непогашеної заборгованості, проте, розуміючи, наскільки на невигідних для особи умовах вчиняється правочин, запропонував його укласти свідомо та умисно, з наміром отримати від цього вигоду.

Таким чином, в даному випадку наявний причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та вчиненням правочину. Укладення угоди було направлено саме на усунення тяжкої обставини.

Просила визнати недійсним договір про надання фінансового кредиту № 09759-11/2020 від 25 листопада 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм»; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» на її користь судові витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 26 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення неповно з`ясував обставини справи, не звернув увагу на те, що визнання правочину, вчиненого особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах можливо незалежно від того, хто був ініціатором укладення такого правочину. Зазначив, що для кваліфікації спірного договору як такого, що вчинений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах не має значення наявність чи відсутність власного волевиявлення у неї на його вчинення, а має значення факт того, за яких умов був укладений такий договір, оскільки навіть наявність усвідомленого укладення нею оспорюваного договору не виключає можливості визнання такого договору недійсним на підставі статті 233 ЦК України. Посилалася на те, що слід виходити з обставин, в яких вона перебувала. Адже тяжкість наслідків невиконання вимог щодо термінового повернення заборгованості (погрози для її життя та її дітей), для сплати якої вона уклала спірний договір в умовах відсутності в неї інших коштів створювало для неї реальні побоювання щодо реалізації таких погроз та є тяжкою обставиною на її стороні. Умови укладення такого правочину є непропорційними. Особа внаслідок його укладення отримує збитки або інші негативні наслідки та в альтернативних умовах є найгіршим серед інших пропозицій. Вказала, що визначення відсоткової ставки в 14 разів вище за звичайну ставку не відповідає принципу справедливості та розумності, адже межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи не є адекватним її ставленню до вимог правових норм, а також не можна сказати, що є дотриманим принцип розумності, оскільки не враховані інтереси усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Вказала, що її згода на умови оспорюваного договору сама по собі не має юридичного значення. Зазначила, що вона під час укладення спірного правочину не володіла спеціальними знаннями, мала звичайний рівень освіти та правової обізнаності, не могла оцінити реальну відсоткову ставку за договором позики, перебувала під впливом тяжких обставин і тому уклала договір на вкрай невигідних умовах. Факт надання акцепту на укладення договору не може свідчити про дотримання рівності сторін, справедливості та добросовісності спірного договору позики, і як наслідок він підлягає визнанню недійсним.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. 

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, укладаючи оспорюваний договір позики, ОСОБА_1 усвідомлювала значення своїх дій, розуміла правову природу оспорюваного нею правочину та його правові наслідки, її волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтувань позову.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 листопада 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № 09759-11/2020, за яким товариство надає клієнту фінансовий кредит у розмірі 4500,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити нараховані кредитодавцем проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Кредит надається строком на 30 днів, тобто до 24 грудня 2020 року. Строк дії договору починається з моменту його укладення відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». За користування кредитом клієнт сплачує товариству 803,0000000000001% річних від суми кредиту в розрахунку 2,20% на добу. Тип процентної ставки - фіксована.

Згідно пункту 6 договору невід`ємною частиною цього договору є Правила надання коштів у позику, в тому числі, і на умовах фінансового кредиту, які розміщені на сайтах товариства.

Відповідно до пункту 6.1 цей договір складений українською мовою, підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Пунктом 6.3 договору передбачено, що всі додатки та додаткові угоди, складені сторонами в електронному вигляді і підписані з використанням одноразового ідентифікатора, є невід`ємними частинами договору.

Пунктом 6.8 договору передбачено, що підписанням цього договору клієнт підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі, на умовах фінансового кредиту товариства.
Відповідно до пункту 6.9 договору клієнт підтверджує, що отримав від товариства до укладення цього договору інформацію, зазначену в частині 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (а.с.18-23, 41-43).

Згідно додатку № 1, який є невід`ємною частиною до договору фінансового кредиту № 09759-11/2020 від 25 листопада 2020 року, сторони домовилися, що сума кредиту становить 4500,00 грн, фіксована процентна ставка за день користування становить 2,20 проценти, сума нарахованих процентів за користування кредитом складає 2970,00 грн, сукупний розмір кредиту становить 7470,00 грн. Даний додаток укладений в двох оригінальних примірниках, по одному кожній стороні, та містить електронний підпис ОСОБА_1 - НОМЕР_1 (а.с.23).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. 

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). 

Як вбачається із матеріалів справи оспорюваний договір укладений в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до частини 1  статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Враховуючи це положення закону, правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.

Також, відповідно до частин 1, 2  статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Відповідно до частини 1  статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі, з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Згідно положень  статей 626-628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Матеріали справи свідчать про те, що грошові кошти в розмірі 4500,00 грн надавалися ОСОБА_1 на строк тридцять календарних днів зі сплатою процентів, починаючи з восьмого дня користування кредитом у розмірі 2,20 відсотків на добу. Протягом семи днів з моменту надання кредиту діє акційний період і нарахування процентів у цей час здійснюється за ставкою 0,01% на добу, що передбачено пунктом 1.4 договору. Тобто, за 30 днів користування кредитом ОСОБА_1 мала сплатити проценти у розмірі 2970,00 грн, що не перевищує суму кредиту.

Укладаючи договір, ОСОБА_1 усвідомлювала та підтвердила, що умови договору для неї зрозумілі, відповідають її інтересам, є розумними та справедливими. Також, вона підтвердила, що отримала від позикодавця до укладення спірного договору інформацію, зазначену у частині 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; повідомлена про свої права відповідно до статті 8 Закону України «Про захист персональних даних»; інформація, надана позикодавцем, відповідає вимогам законодавства про захист прав споживачів та забезпечує правильне розуміння позичальницею суті фінансової послуги без нав`язування її придбання.

Таким чином, посилання ОСОБА_1 на те, що кредитний договір за своїм змістом є несправедливим, оскільки платіжні зобов`язання щодо сплати відсотків за користування кредитом є непомірно високими та річна відсоткова ставка складає 803,0000000000001%, не знайшли свого підтвердження, оскільки кредитний договір укладено на строк 30 календарних днів, зі сплатою 2,20 відсотків на добу. При добросовісному виконанні зобов`язання позивачкою не настали б негативні наслідки, пов`язані з простроченням боржника.

Установивши, що спірний договір позики підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору, позикодавцем було надано позивачці документи, які передували укладенню спірного договору, у тому числі, й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог.

Що стосується посилань ОСОБА_1 на те, що спірний правочин вчинено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, колегія суддів виходить з наступного.

ОСОБА_1 , як на підставу заявлених нею позовних вимог, також посилалася на те, що оспорюваний договір позики був вчинений під впливом тяжких для неї обставин і на вкрай невигідних умовах, зокрема, у зв`язку з необхідністю погашення заборгованості за іншими кредитними договорами.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах, зобов`язана довести сторона, яка оспорює такий правочин. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. 

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. 

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Наявність тяжких обставин обумовлюють укладення правочину на вкрай невигідних умовах, натомість, за відсутності тяжких обставин, які б спонукали особу вчинити правочин на таких умовах, посилання заявника на вчинення правочину на вкрай невигідних умовах, не є підставою для визнання угоди недійсною з підстав, передбачених статтею 223 ЦК України. 

 За договором про надання фінансового кредиту № 09759-11/2020 від 25 листопада 2020 року ОСОБА_1 отримала грошові кошти в розмірі 4500,00 грн на строк 30 днів, тобто до 24 грудня 2020 року зі сплатою відсотків у розмірі 2,20 % на добу. При цьому, вказані умови влаштовували позивачку на час підписання договору. Сума процентів за 30 днів не перевищує суму кредиту, отже, цей правочин не може вчинятися на вкрай невигідних умовах з огляду на те, що, діючи добросовісно, та виконуючи в строк зобов`язання, позивачка не мала би наслідком постійного збільшення плати за користування кредитом.

Посилання ОСОБА_1 на те, що на її утриманні знаходиться двоє неповнолітніх дітей, наявність заборгованості за іншими кредитними договорами, відсутність постійного доходу не є тяжкими обставинами в розумінні статті 233 ЦК України.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що наведена ОСОБА_1 обставина, яка за її твердженням спонукала до укладення оспорюваного нею договору - наявність заборгованості за іншими кредитними договорами, не може вважатися тяжкою, яка б спонукала її до укладення правочину на вкрай невигідних умовах.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2020 року у справі № 462/2927/17 (провадження № 61-35727св18).

Врахувавши того, що ОСОБА_1 не надала належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження укладення нею оспорюваного договору за наявності тяжкої обставини, що спонукала її до вчинення правочину на вкрай невигідних умовах, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про визнання недійсним договору позики.

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 26 квітня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2021 року.