ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 р.	Справа № 520/2669/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини   НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2021, головуючий суддя І інстанції: Біленський О.О., м. Харків, повний текст складено 15.04.21 року по справі № 520/2669/21
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Військової частини   НОМЕР_1                  
          про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини   НОМЕР_1 , в якому просить суд, з урахуванням уточнень: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 суми індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2010 року по 28.02.2018 року; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суми індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2010 року по 28.02.2018 року; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 встановити базовий місяць для нарахування індексації січень 2008 року.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 суми індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2010 року по 28.02.2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 суми індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2010 року по 28.02.2018 року, з урахуванням виплачених сум. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина   НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, ухвалення рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2021 року та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що у грошовому атестаті ЗУ №303362 вказано всі види та розміри виплаченого ОСОБА_1 грошового забезпечення, включаючи додаткові види грошового забезпечення, одноразові додаткові види грошового забезпечення та одноразову грошову допомогу в разі звільнення з військової служби. При цьому, в грошовому атестаті, який підписаний позивачем, не зазначено про виплату індексації грошового забезпечення. Вказує, що позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом у лютому 2021 року (через два роки і 6 місяців після звільнення з публічної служби), тобто з пропуском місячного строку з дня звільнення та проведення з ним розрахунку, не зазначивши підстав для поновлення цього строку. Посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 11.02.2021 року у справі №240/532/20. Зазначає, що індексація не є складовою грошового забезпечення, а за своєю правовою природою є державною соціальною гарантією. Щодо виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2010 року по 31.12.2015 року, стверджує, що відповідачем виплачувалась індексація грошового забезпечення відповідно до вимог пункту 5 Порядку №1078 (в редакції до 31.12.2015 року). Зазначає, що в період з 01.08.2010 року по 01.12.2015 року згідно особового рахунку військовослужбовця №197 (копія в матеріалах справи) у позивача декілька разів відбувалось підвищення грошового забезпечення у зв`язку з чим змінювався базовий місяць. Позивачу виплачувалась індексація грошового забезпечення відповідно до чинного законодавства. Зауважує, що лише з 01.12.2015 року на зміну базового місяця для нарахування індексації стало впливати виключно підвищення тарифних ставок (окладів). Щодо виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року, вказує, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Стверджує, що Військова частина НОМЕР_1 повністю фінансується з Державного бюджету України, джерелом коштів для виплати грошового забезпечення військовослужбовцям та проведення індексації грошових доходів населення виключно Державний бюджет України. Наголошує, що Військова частина НОМЕР_1 з незалежних від неї обставин не може виплатити індексацію грошового забезпечення за рахунок інших коштів (заробітної плати працівників, грошового забезпечення військовослужбовців). Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства. Вважає, що здійснення виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям у 2016-2017 роках Військовою частиною НОМЕР_1 призвело б до порушення статті 51 Бюджетного кодексу України.
Позивач по справі не скористався  правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст.304 КАС України.
Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є ветераном війни - учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 12.01.2016 року.
З наявних матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в період з 2004 року по 10.08.2018 року проходив військову службі в складі Військової частини НОМЕР_1 .
Згідно копії витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №166 від 10.08.2018 року, майора ОСОБА_1 , заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом Командувача Повітряних Сил ЗС України від 30 липня 2018 року №392 з військової служби у запас за підпунктом к пункту 2 частини п`ятої (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, вважати таким, що 10 серпня 2018 року справи та посаду здав, з 10 серпня 2018 року виключити зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направити для зарахування на військовий облік до Шевченківського РВК м. Харкова. Вислуга років в Збройних Силах на 10 серпня 2018 року складає 27 повних календарних років.
Згідно з копією наявної в матеріалах справи довідки Галузевого державного архіву Міністерства оборони України №179/1/3370 від 17.12.2020 року, за період з січня 2010 року по грудень 2015 року нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 не відображені.
Також, згідно копій довідок Військової частини НОМЕР_1 від 24.11.2020 року №225/56/870 фс, №225/56/871 фс та №225/56/872 фс від 24.11.2020 року, підтверджено факт того, що за період часу з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року, Військовою частиною НОМЕР_1 не проводилась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення позивача.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу суми індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2010 року по 28.02.2018 року, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем  протиправно не нараховано та не виплачено позивачу суми індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2010 року по 28.02.2018 року, тому наявні правові підстави для зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити на користь позивача суми індексації грошового забезпечення за вказаний період, з урахуванням виплачених сум. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача встановити базовий місяць для нарахування індексації січень 2008 року, суд першої інстанції виходив з того, що у спірний період відповідачем індексація грошового забезпечення позивача не проводилась, нарахування не здійснювалось та заборгованість не виникла, що позбавляє суд можливості надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при виконанні свого обов`язку, у тому числі - щодо обрахунку належних сум та застосування показників базового періоду під час індексування доходу.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зі змісту доводів апеляційної скарги вбачається, що відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.
У зв`язку з цим, враховуючи встановлені наведеною вище нормою межі апеляційного перегляду справи, оскаржуване судове рішення переглядається судом апеляційної інстанції в частині задоволення позову в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно зі ст.19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі по тексту - Закон №2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч.3 ст.9 Закону №2011-XII).
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України від 03.07.1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі по тексту – Закон №1282-ХІІ).
У статті 1 Закону №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до ст.2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Частинами 1, 2 ст.5 Закону №1282-XII встановлено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. 
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (ч.6 ст.5 Закону №1282-XII).
З метою реалізації Закону №1282-XII постановою Кабінету Міністрів України від 17 березня 2003 року №1078 затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення (далі по тексту - Порядок №1078).
Відповідно до п.1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року №491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (абз.8 п.4 Порядку №1078).
Згідно з п.6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Отже, індексація має спеціальний статус виплати з боку держави у формі відшкодування знецінення грошових доходів громадян, зокрема, пенсії, стипендії; оплати праці (грошового забезпечення), які мають систематичний характер, а тому, індексація є невід`ємною складовою частиною сум грошового забезпечення військовослужбовців.
Враховуючи, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією, яка була викладена у постановах Верховного Суду від 03.04.2019 року у справі №638/9697/17, від 30.09.2019 року у справі №750/9785/16-а, від 20.11.2019 року у справі №522/11257/16-а, від 29.04.2020 року у справі №240/10130/19, від 16.09.2020 року у справі № 815/2590/18.
Отже, заробітна плата (грошове забезпечення) підлягає обов`язковій індексації як державна соціальна гарантія, яка надається для соціальної підтримки населення в умовах зростання цін, а державні соціальні гарантії обов`язкові для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією, яка була викладена у постанові Верховного Суду від 26.12.2019 року у справі №610/1175/17.
За матеріалами справи, у відповідь на заяву позивача від 16.11.2020 року, листом Військової частини НОМЕР_1 від 24.11.2020 №225/56/869 фс повідомлено, що надати інформацію про розмір основного грошового забезпечення (посадовий оклад та оклад за військовим званням) за періоди проходження служби на посадах офіцерського складу Військової частини НОМЕР_1 з 01.01.2008 року по 31.12.2015 року немає можливості, оскільки розрахунково-платіжні відомості на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям здані до Державного галузевого архіву Міністерства оборони України по 31.12.2015 року включно. Рекомендовано звернутись до Державного галузевого архіву Міністерства оборони України. Зазначено, що нарахування та виплата індексації в період з 01.01.2016 року по 10.08.2018 року здійснювалась у відповідності до вимог телеграми Департаменту фінансів №248/1485 від 26.03.2018, Правил проведення індексації грошових доходів населення, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078. Згідно з роз`ясненням Міністерства соціальної політики України від 16.04.2015 №10685/0/14-15/10, для виплати індексації в січні 2016 року - лютому 2018 року фінансового ресурсу в Міністерстві оборони України не було, фінансування на виплату індексації не здійснювалося.
Згідно з копією наявної в матеріалах справи довідки Галузевого державного архіву Міністерства оборони України №179/1/3370 від 17.12.2020 року, за період з січня 2010 року по грудень 2015 року нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 не відображені.
Також, згідно копій довідок військової частини НОМЕР_1 від 24.11.2020 року №225/56/870 фс, №225/56/871 фс та №225/56/872 фс від 24.11.2020 року, підтверджено факт того, що за період часу з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року, Військовою частиною НОМЕР_1 не проводилась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення позивача.
Колегія суддів зазначає, що наявний в матеріалах справи особовий рахунок військовослужбовця не підтверджує в повній мірі нарахування позивачу індексації за спірний період. При цьому, зазначені в особовому рахунку військовослужбовця суми індексації грошового забезпечення позивача містять розбіжності з розрахунком сум індексації грошового забезпечення у спірний період.
Судом апеляційної інстанції витребувано у Військової частини НОМЕР_1 відомості щодо виплати ОСОБА_1 та отримання ним виплачених сум індексації за спірні періоди.
Проте, на відповідний запит суду відповідачем надано письмові пояснення, в яких зазначено, що Військова частина НОМЕР_1 не має можливості надати до суду копії розрахункових відомостей на виплату індексації грошового забезпечення позивачу за 2010-2015 роки та копії зведених відомостей сум для зарахування на рахунки, які були підшиті до меморіального ордеру 5/1 «Зведення розрахункових відомостей з грошового забезпечення», оскільки відповідно до пункту «б» статті 12.24 «Переліку документів, що утворюються в діяльності Міністерства оборони України та Збройних Сил України, із зазначенням строків зберігання документів», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 28 серпня 2019 року №474: книги (картки) аналітичного обліку, меморіальні ордери, оборотні відомості, інвентарні картки, розроблювальні таблиці зберігаються 3 роки. У зв`язку з цим, розрахункові відомості на виплату індексації грошового забезпечення позивачу та зведені відомості сум для зарахування на рахунки були знищені Військовою частиною НОМЕР_1 у встановленому законом порядку.
Отже, жодного підтвердження щодо виплати та отримання зазначених у особовому рахунку військовослужбовця сум індексації, відповідачем не надано.
Таким чином, відповідачем не доведено та матеріали справи не містять належних та достатніх доказів, що в спірний період проходження служби з 01.01.2010 року по 28.02.2018 року позивачу була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення.
Враховуючи наявність в матеріалах справи відомостей, які містять розбіжності щодо нарахування та виплати сум індексації грошового забезпечення у спірний період, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити на користь позивача суми індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2010 року по 28.02.2018 року, з урахуванням виплачених сум.
В апеляційній скарзі відповідач вказує, що взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства, тому Військова частина НОМЕР_1 з незалежних від неї обставин не може виплатити індексацію грошового забезпечення позивача за вказаний період.
Колегія суддів не приймає до уваги вказані посилання апелянта та зауважує, що приписами Закону №1282-XII та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться вищевказаними нормативно - правовими актами у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.
Індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.
Відповідачем по справі не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується відповідач, відсутні кошти на індексацію грошового забезпечення. Крім того, відповідачем не надано доказів того, що ним надсилались до відповідного органу листи про потреби на виділення додаткових коштів для виплати військовослужбовцям індексації грошового забезпечення.
Колегія суддів зауважує, що у справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі №9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Системний аналіз наведеного вище дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах Верховного Суду від 19.07.2019 у справі №240/4911/18, від 07.08.2019 у справі № 825/694/17 та від 20.11.2019 у справі №620/1892/19.
Щодо доводів Військової частини НОМЕР_1 про звернення позивача після спливу встановленого ст. 122 КАС України строку, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частин 1-3 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 98 КЗпП України, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч. 2ст. 233 КЗпП України).
У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей1,12 Закону України "Про оплату праці "Конституційний Суд України дійшов висновку, що: "у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат".
Верховний Суд у постанові від 25.04.2019 у справі №804/496/18 дійшов висновку, що: "поняття "грошове забезпечення" і "заробітна плата", які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір щодо виплати грошового забезпечення поліцейському за час вимушеного прогулу охоплюється застосованим в частині 2статті 233 КЗпП України визначенням "законодавство про оплату праці" та, відповідно, звернення до суду з заявленими позивачем вимогами не обмежується будь-яким строком". Виплата індексації доходів є складовою грошового забезпечення.
Крім того, колегія суддів зазначає, що індексація є складовою заробітної плати (додатковою заробітною платою) і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком, як це передбачено частиною другою статті 233 КЗпП України. До того ж на військовослужбовців поширюється дія КЗпП України, в тому числі вказаної статті, у тих випадках, коли спеціальним законодавством не врегульовані особливості щодо строку звернення до суду з позовом про стягнення належного військовослужбовцю суми грошового забезпечення.
Аналогічна правова позиція застосована у постанові Верховного Суду від 24.09.2020 р. у справі № 806/2883/17.
Таким чином, доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду є помилковими.
Крім того, суд відхиляє посилання відповідача на постанови Верховного Суду, оскільки правовідносини у даних справах не є аналогічними тим, що розглядались у справах Верховним Судом.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують. Суд зазначає, що доводи апеляційної скарги відповідача є ідентичними тим, які були висловлені в суді першої інстанції та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи, інших обґрунтувань в апеляційній скарзі наведено не було.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу  без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, і позивач не був службовою особою, який у значенні вказаного вище Закону займав відповідальне або особливо відповідальне становище, дана справа відноситься до справ незначної складності, а також враховуючи те, що ця справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи ч.5 ст.328 КАС України дане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2021 по справі № 520/2669/21  залишити без змін.
 . 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.О. Кононенко    А.М. Григоров   	
Повний текст постанови складено  25.10.2021 року