ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9287/21 Справа № 204/5904/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т.О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
                       головуючого - судді Демченко Е.Л.
                       суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.
                       при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2021 року по справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит, - 

в с т а н о в и л а:

       У серпні 2019 року Державна іпотечна установа звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит.
       22 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до Державної іпотечної установи, третя особа - публічне акціонерне товариство "Радикал Банк",  про визнання договору недійсним.  
       Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2021 року у прийнятті зустрічного позову відмовлено. 
       В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду, прийняти зустрічний позов до розгляду та розглянути його по суті. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що у прийнятті зустрічного позову відмовлено безпідставно. Вказував, що зустрічний позов є пов`язаним з первісним позовом та вони повинні вирішуватись разом. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Відмовляючи у прийнятті зустрічної позовної заяви суд першої інстанції виходив з того, що первісний та зустрічний позов не взаємопов`язані та розглядати їх разом недоцільно. 
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
       Відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом. У випадку подання зустрічного позову у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд постановляє ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження (ст.193 ч.ч.1-4 ЦПК України).
       Отже, умовами пред`явлення зустрічного позову є: взаємопов`язаність зустрічного позову з первісним, тобто такими, що виникають з одних правовідносин, доцільність сумісного розгляду основного й зустрічного позовів. Доцільним є сумісний розгляд, коли це дозволяє більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити справжні взаємовідносини сторін, виключити винесення взаємно суперечливих чи взаємовиключних судових рішень. Недоцільно розглядати первісний та зустрічний позови, якщо це затягне розгляд справи, істотно розширить предмет доказування.
       Кожна із зазначених вище умов для прийняття зустрічного позову носить самостійний характер, і при наявності будь-якої з них зустрічний позов приймається судом для спільного розгляду з первісним позовом.
       Таким чином, вирішуючи клопотання про прийняття зустрічного позову суд з`ясовує такі питання: чи виникають позовні вимоги з одних правовідносин, чи можуть вимоги за позовами зараховуватися, чи виключить задоволення зустрічного позову повністю або частково задоволення первісного позову, чи поданий зустрічний позов у строк для подання відзиву на позов.
       В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12 червня 2009 року, за яким судам слід мати на увазі, що оскільки від належного вирішення питання про прийняття зустрічного позову, позову третьої особи із самостійними вимогами та об`єднання і роз`єднання позовів залежить своєчасний і правильний розгляд заявлених вимог, то ці процесуальні дії необхідно провадити у точній відповідності з правилами, встановленими статтями 123 - 126 ЦПК (1618-15) (в попередній редакції). Відповідач має право пред`явити зустрічний позов до або під час попереднього судового засідання (частина перша статті 123 ЦПК(1618-15)) (в попередній редакції), а треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу шляхом пред`явлення позову до однієї чи обох сторін до закінчення судового розгляду (частина перша статті 34 ЦПК (1618-15)) (в попередній редакції). Позовні вимоги кількох осіб до одного й того ж відповідача або позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об`єднання не допускається, коли відсутня спільність предмета позову (наприклад, позови кількох осіб про стягнення зарплати чи про поновлення на роботі). Роз`єднання кількох поєднаних в одному провадженні вимог може мати місце лише за умови, що їх сумісний розгляд ускладнює вирішення справи (зокрема, у зв`язку з необхідністю призначення складної експертизи за окремими вимогами, тривалого відрядження або тяжкого захворювання одного чи кількох з позивачів або відповідачів). У разі роз`єднання позовів підставою для провадження щодо вимог, виділених у самостійне провадження, є ухвала суду про роз`єднання позовів і копія пред`явленого позову.
       Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
       За положеннями ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
       Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
       Відповідно до ч.1-2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1)визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6)зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8)відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
       Згідно з ч.ч.1-2 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
       Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу способами, які не заборонені законом, перелік яких не є вичерпним.
       Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).
       Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону, у цьому випадку норм ЦПК України.
       Таким чином, право на пред`явлення зустрічної позовної заяви не є абсолютним, подаючи зустрічну позовну заяву заявник повинен дотримуватись вимог ЦПК України щодо її подання.
       Колегія суддів звертає увагу та те, що і у своїй зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 заявив вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №527 від 06 грудня 2013 року, в той час коли Державна іпотечна установа ставить питання про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором про іпотечний кредит від 09 листопада 2012 року. 
       Доводи апеляційної скарги про безпідставність відмови у прийнятті зустрічної позовної заяви правильність ухвали не спростовують і не дають підстав до висновку про її незаконність.
       Крім того, колегія суддів вважає, що поданий первісний та зустрічні позови хоча частково і виникають з одних правовідносин, однак вони не взаємопов`язані за своїм предметом і їх спільний розгляд не є доцільним, так як може затягти розгляд справи, істотно розширить предмет доказування. 
       Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, оскільки не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення питання. Тому апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду є законною та обґрунтованою і її слід залишити без змін.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі ставить питання про скасування ухвали суду від 15 липня 2021 року, прийняття зустрічного позову до розгляду та його розгляд по суті, в той час коли у суду апеляційної інстанції відсутні такі повноваження. 
       Крім того справа за позовом Державної іпотечної установи була розглянута по суті та рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 серпня 2021 року позовні вимоги Державної іпотечної установи були задоволені. 
       Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, - 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення. 

       Ухвалу Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 липня 2021 року залишити без змін. 

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.