03.11.21
22-ц/812/1925/21
                                                          
МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 486/156/21
Провадження № 22-ц/812/1925/21
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :
головуючого – Темнікової В.І.,
суддів – Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Савіна О.І., в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання, -
В С Т А Н О В И В :
В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що шлюб між нею та відповідачем - ОСОБА_2 був розірваний 02 листопада 2004р. Від даного шлюбу вони мають неповнолітню дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( Свідоцтво про народження від 02.07.2002, актовий запис № 116 видане відділом реєстрації актів громадського стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області, повторно свідоцтво було видане 13 травня 2003року).
З моменту розлучення і по даний час дочка проживає з позивачкою і знаходиться на її утриманні. Дочка ОСОБА_4 є дитиною - інвалідом, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_1 видане 13.03. 2012.
На даний час донька вступила до Одеської державної академії будівництва та архітектури та є студенткою першого курсу денної форми навчання по програмі ОР «бакалавр з архітектури». Зарахована з 21 вересня 2020 року (наказ № 334/ас від 05.09.2020) з терміном навчання в чотири роки по 30 червня 2024 року.
Відповідач з дочкою не спілкується та не підтримує жодних відносин, має іншу родину. Він моряк, працює в іноземній консалдигновій фірмі, заробіток на місяць становить близько 3000 у.о. Зі сторінок в соціальних мережах видно, що живе родина дуже добре, по 2-3 рази на рік дозволяють собі відпочинки за кордоном та на території України, має у власності двокімнатну квартиру, та частку в трикімнатній квартирі в м. Одеса, дорогий автомобіль. Але жодного разу та жодним чином не поцікавився життям та здоров`ям власної дочки ОСОБА_4 .
Відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги добровільно не надає, хоча має таку можливість, так як є працездатною особою, може працювати та отримувати дохід, а його частину віддати на утримання дитини, а відповідно до ст. 199 СК України, він зобов`язаний утримувати повнолітню дочку, яка продовжує навчатися до досягнення нею 23 років.
Також вказує, що сімнадцять років вона виховувала та забезпечувала дочку самотужки, та мала незначну підтримку від мами відповідача, за, що їй вдячна. Але на даний час, коли донька навчається у вищому навчальному закладі витрат стало в рази більше, додалися витрати на проїзд, на оплату гуртожитку, купівлю літератури, папір, фарби та інші речі пов`язані з науковою та професійною діяльністю дитини, тому вона вимушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дочки сторін ОСОБА_4 . 
Посилаючись на викладене, просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі ј від усіх видів заробітку до закінчення нею навчання, а саме до 30.06.2024р.
Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої доньки – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання, в розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку відповідача, щомісячно, починаючи з 01 лютого 2021 року і до закінчення донькою навчання, але не пізніше, ніж до досягнення нею 23-х років. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Також стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 908 гривень. 
Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивачка через свого представника звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не з`ясування всіх обставин по справі, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а саме стягнути з ОСОБА_2 аліменти у розмірі ј частини від усіх видів доходу(заробітку).
В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не врахував положення ст. 263 ЦПК України, ст.182,199, 200 СК України, а також істотні обставини, які повинні братися судом до уваги при винесені рішення, порушив норми матеріального та процесуального права, не надавши належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи.
Посилаючись на позицію ВСУ від 20.05.2020 по справі № 635/1139/17, суд першої інстанції не врахував того, що дана позиція ВСУ стосується навчання курсантів, які повністю знаходяться на державному утриманні - безкоштовне проживання в казармі, харчування, забезпечення формовим одягом, та інше. Дитина ж сторін навчається вже на другому курсі Одеської державної академії будівництва та архітектури на денній формі навчання, сплачує за гуртожиток, в якому апелянт за власний рахунок зробила ремонт для комфортного проживання доньки, купує навчальний інвентар, одягає та годує дитину, оплачує проїзд (чеки на оплату гуртожитку, ремонт, одяг, харчування додаються).
Щодо посилання суду на те, що ні позивач, ні його представник до суду не з`являлися, зазначає, що з моменту подачі позову до суду і до винесення рішення фактично не було проведено жодного судового засідання, (час йшов, Мілану потрібно утримувати, лікувати, забезпечувати нормальний рівень життя і позивачка просто не в силах з усім впоратися самотужки), на всі виклики по повістці представник позивачки була в суді, але засідання не проводилися. Таким чином, позивачка була позбавлена права подавати докази та надавати пояснення, а чекати на рішення суду ще рік просто нестерпно (ст. 258 ЦПК України). Заява на розгляд справи без участі позивачки та представника була подана за вказівкою судді 16.08.2021 близько 13-ї години, бо весь цей час з 10.00 год. представник сидів під залом суду чекаючи своєї черги.
Також звертає увагу на те, що разом з заявою про розгляд справи без участі до суду була надана довідка № 478487 серія 12 ААВ від 01 липня 2021 року про стан здоров`я дочки ОСОБА_4 , якій судом першої інстанції не було надано жодної оцінки і таким чином довідка просто була проігнорована.
Вважає, що суд першої інстанції не врахував солідарний обов`язок батьків в рівних частках утримувати дитину і своїм рішенням повністю переклав на позивача всі обов`язки по утриманню ОСОБА_4 , дозволивши відповідачу і надалі не виконувати своїх обов`язків по відношенню до власної доньки.
Крім того, судом першої інстанції проігноровані докази надані апелянтом, не враховано матеріальне та майнове становище апелянта, проігноровано матеріальне та майнове становище відповідача. Зате суд звернув увагу на те, що у відповідача є ще одна донька, але ж у цієї дитини також є і мама, і тому не можна стверджувати, що вона знаходиться на утримані відповідача.
Апелянт вважає, що при встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.
Відповідач через свого представника надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що обставини, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та недоведеними.
Так, в апеляційній скарзі апелянт посилається на довідку №4/848/ від 01.07.2021 року, яка подана до суду першої інстанції з порушенням норм ст. 83 ЦПК України, оскільки цей документ не поданий разом з позовною заявою, копія не направлялась відповідачу, зміст його відповідачу невідомий, довідка надана позивачкою до суду перед ухваленням судового рішення, з клопотанням про долучення доказів позивачка не зверталась, а наданий лише разом з заявою про розгляд справи без участі, питання про поновлення строку на подання доказу позивачем не заявлялось, судом не вирішувалось, а тому суд першої інстанції обґрунтовано не врахував цей документ під час ухвалення судового рішення.
Позивачка у позові зазначала, що відповідач нібито участі в утриманні та вихованні дитини не приймав та не приймає, але це твердження не відповідає дійсності. Відповідач любить свою дитину та бажає для неї найкращого. Відповідач ніколи не відмовлявся від реалізації батьківських обов`язків стосовно дитини та готовий брати участь в її утриманні у відповідності до вимог чинного сімейного законодавства України з врахуванням своїх можливостей та реальних потреб дитини.
Вважає, що позивачка встановлює необґрунтовані майнові вимоги, які відповідач не має можливості задовольнити. Крім того, позивачка приховує інформацію про свої доходи, які суд повинен врахувати під час визначення розміру аліментів (ч. 2 ст. 200 СК України).
Жодних доказів на підтвердження можливості сплачувати відповідачем аліменти в заявленому розмірі (1/4) в матеріалах справи немає, а тим паче доказів, що відповідач отримує дохід у розмірі 3000 доларів США.
Також відповідач вказує, що не може надавати матеріальну допомогу у заявленому позивачкою розмірі, оскільки у нього є інші утриманці, неповнолітня донька - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зазначене буде впливати на визначення розміру аліментів на утримання повнолітньої дитини з урахуванням ст. 182, 183 СК України.
Вважає, що суд повинен враховувати солідарний обов`язок батьків в рівних частинах утримувати дитину, а тому аліменти в розмірі - 1/5 частин будуть відповідати дійсним обставинам справи з урахуванням наявності у відповідача неповнолітньої доньки, його нестабільного доходу.
Жодного розрахунку, доказу до суду щодо необхідності стягнення аліментів у заявленому розмірі та навіть жодних доказів взагалі витрат на дитину зроблених позивачкою до суду не надано.
Щодо наявності об`єкта нерухомості, то відповідач не заперечує його наявності, але він не придбав його, правовстановлюючим документом є договір міни від 03.09.2008 року, а не купівлі - продажу, і це жодним чином не підтверджує наявність стабільного доходу, який дозволяє сплачувати аліменти у розмір – 1/4 частин на місяць. Нерухомість була оформлена більше 12 років, без витрати буд-яких коштів.
Крім того, стаття 180 СК України наголошує, що саме батьки зобов`язані утримувати дитину, а не лише батько. Підстав для звільнення позивачки від обов`язку утримувати дитину (ст. 188 СК) не вбачається, хоча у позові вона зазначає, що робить це.
Посилаючись на викладене, відповідач вважає, що позивачкою до суду не надані докази, які свідчать про те, що дочка ОСОБА_4 потребує матеріальної допомоги, також не надано докази, що відповідач може надавати таку матеріальну допомогу. Тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).
Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.
Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 02 листопада 2004 року, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 02.11.2002 року Третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси.
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 13 травня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області, батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є: батьком – ОСОБА_2 , матір`ю – ОСОБА_1 .
ОСОБА_7 має інвалідність з дитинства та є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 13.03.2012 р. Управлінням праці та соціального захисту населення Ренійської райдержадміністрації та копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією.
На даний час ОСОБА_7 навчається в Архітектурно-художньому інституті Одеської державної академії будівництва та архітектури на денній формі навчання по програмі ОР «бакалавр з архітектури», зарахована на 1 курс з 21 вересня 2020 року, термін навчання 4 роки - по 30.06. 2024 року.
У зв`язку з навчанням ОСОБА_3 потребує матеріальної допомоги батьків. 
ОСОБА_3 перебуває на утриманні матері. Як зазначено в позовній заяві, відповідач в добровільному порядку не надає матеріальну допомогу на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання. 
В обґрунтування позовних вимог представник позивачки зазначила, що у зв`язку з навчанням доньки витрати на її утримання значно збільшились, додались витрати на проїзд, оплату гуртожитку, придбання літератури, паперу, фарби та інших речей, пов`язаних з навчанням. Натомість на підтвердження даного факту надала суду лише копію довідки про навчання ОСОБА_3 в Архітектурно-художньому інституті Одеської державної академії будівництва та архітектури. Будь-яких інших доказів на підтвердження заявленого розміру аліментів суду не надала. Також представником позивача не надано жодного доказу на підтвердження тверджень щодо матеріального стану відповідача та його спроможності сплачувати аліменти у заявленому розмірі.
Посилання представника позивачки на наявність у власності відповідача квартири як на обставину, яка підтверджує, що відповідач є матеріально забезпеченим, не може бути прийнята судом, оскільки спростовується твердженнями представника відповідача, викладеним у відзиві. До того ж, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, яка додана до позовної заяви, двокімнатна квартира, яка належить ОСОБА_2 дійсно придбана на підставі договору міни в 2008 році.
Скріншоти, додані до позовної заяви, також не свідчать про відпочинок відповідача за кордоном та працевлаштування, не містять вони і періоду часу створення фотознімків. 
Проаналізувавши зазначені обставини та врахувавши положення ч. 1 ст. 199 СК України, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання повнолітньої доньки – ОСОБА_3 , яка продовжує навчання, в розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку відповідача щомісячно і до закінчення донькою навчання, але не пізніше, ніж до досягнення нею 23-х років. При цьому суд виходив з того, що сплачуючи аліменти в такому розмірі, відповідач зможе надавати матеріальну допомогу повнолітній доньці, яка продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, при цьому не будуть порушені права малолітньої доньки відповідача, яку він зобов`язаний утримувати до досягнення нею повноліття. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду, виходячи з наступного.
Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).
Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляду справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. 
При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
Також при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
У справі, яка переглядається, судом установлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка  є дочкою сторін, на день звернення до суду не досягла 23 років, продовжує навчання, не працює, є інвалідом 2 групи. Навчання на денній формі позбавляє її можливості працевлаштуватися та одержувати певний дохід, у зв`язку з чим вона потребує матеріальної допомоги. 
Також судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів про те, що відповідач працевлаштований та має дохід у розмірі 3000 умовних одиниць в місяць, однак він не заперечує, що має нерегулярний дохід. Матеріали справи містять також докази, що відповідач має на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, яка додана до позовної заяви, двокімнатна квартира, яка належить ОСОБА_2 придбана на підставі договору міни в 2008 році.
Таким чином, встановивши, що дочка відповідача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжує навчатися та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а відповідач, який є працездатною особою, зобов`язаний, має можливість і не заперечує утримувати повнолітню дочку, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача аліментів на повнолітню дочку, яка продовжує навчання до досягнення нею 23-річного віку. Правильно судом також визначено розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання повнолітньої доньки.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував довідку № 478487 серія 12 ААВ від 01 липня 2021 року про стан здоров`я дочки ОСОБА_4 , оскільки судом першої інстанції не було надано їй жодної оцінки і таким чином вона, на думку апелянта, була просто проігнорована, не приймаються до уваги колегією суду як підстава для скасування чи зміни рішення суду.
Так, згідно змісту рішення суду, суд посилався на дану довідку та давав їй аналіз у сукупності з іншими доказами, наданими суду, що мають значення для визначення розміру аліментів, відповідно до положень ст. 182 СК України.
Слід також зазначити, що ст. 185 СК України, яка передбачає обов`язок того з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також того з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, зокрема, її хворобою, каліцтвом тощо, не застосовується при стягненні аліментів на підставі глави 16 СК України. 
При цьому положення ст. 201 СК України узгоджуються з положеннями ст.6 СК України, згідно з якою  правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Дочка сторін, на утримання якої стягуються аліменти до закінчення нею навчання, вже є повнолітньою, тобто не підпадає під поняття дитини в юридичному понятті даного терміну.
Законодавством не передбачено обов`язок батьків брати участь у додаткових витратах, що викликані особливими обставинами, на повнолітніх сина чи дочку, тобто на осіб, які зберігають статус дітей по відношенню до своїх батьків в соціальному розумінні їх взаємовідносин, але втрачають даний статус з моменту досягнення ним повноліття з юридичної точки зору.
Необхідність оплати проживання в гуртожитку, придбання одягу, харчування, враховано судом при визначенні того, що дитина потребує матеріальної допомоги батьків на період її навчання.
Проте, здійснення позивачкою ремонту кімнати в гуртожитку для комфортного проживання доньки, саме по собі з урахуванням інших обставин справи, не є підставою для збільшення розміру стягнутих судом аліментів. При цьому суду не було надано належних та допустимих доказів необхідності здійснення такого ремонту. Більш того, суду першої інстанції взагалі не надавалися будь-які докази з цього приводу, не посилалася на ці обставини позивачка також в позовній заяві.
Не відповідають матеріалам справи також доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував матеріальне та майнове становище позивачки та відповідача, так як судом було враховано та надано аналіз наданим суду доказам щодо майнового та сімейного становища відповідача, а будь – які докази щодо матеріального чи сімейного стану позивачки суду позивачкою взагалі не надавалися.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до незгоди позивачки    з висновками суду щодо визначеного судом розміру аліментів та стосуються переоцінки доказів.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).
За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,- П О С Т А Н О В И Л А: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 серпня 2021 року залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий 
Судді

Повний текст постанови складено 04 листопада 2021 року