Постанова 
Іменем України                                                       
 
15 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 333/4233/20
провадження № 61-19263св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.,  Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
заявник - директор комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради Паталах Федір Васильович,
 
заінтересовані особи: ОСОБА_1 (особа, стосовно якої вирішується питання про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку), ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 серпня 2020 року в складі судді Михайлової А. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року в складі колегії суддів: Гончар М. С., Кочеткової І.В., Кримської О.М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст вимог заяви
04 серпня 2020 року директор комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради (надалі - КНП «ОКЗНПД» ЗОР) Паталах Ф. В. звернувся до суду із заявою, в якій просив вирішити питання про госпіталізацію у психіатричну лікарню у примусовому порядку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .
Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 перебуває під наглядом психіатра з 2000 року з приводу наявності у неї відповідної психічної хвороби. Неодноразово (більш 20 разів) вона лікувалась стаціонарно з відповідною симптоматикою. В останні роки її госпіталізації стали частіші - декілька разів на рік; вона неодноразово госпіталізувалася в примусовому порядку; є особою з інвалідністю II групи за психічним захворюванням. У зв`язку з повною відсутністю критики до хвороби амбулаторно лікування не приймає. Остання її виписка з лікарні - 14 квітня 2020 року.
Згідно із заявою матері ОСОБА_2 , її дочка ОСОБА_1 «три дні поспіль не приймає їжу, так як вважає, що вона підмішує нейролептики, не спить ночами, відмовляється приймати лікування, призначене лікарем, агресивна, тягнула за волосся, шкрябалась, виказувала погрози на її адресу - нагодувати нейролептиками, знищити, розірвати; виганяє матір з квартири, вважає, що вона не її мати, наполягає на генетичній експертизі, каже, що вона зберігає героїн у холодильнику, займається наркобізнесом».
Мати викликала бригаду швидкої медичної допомоги та 04 серпня 2020 року о 02-30 год ОСОБА_1 доставлена в приймальне відділення КНП «ОКЗНПД» ЗОР, де була оглянута черговим лікарем-психіатром приймального відділення, який кваліфікував стан, як загострення тяжкого психічного розладу з агресивними тенденціями. Госпіталізована у примусовому порядку як особа, яка виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих.
04 серпня 2020 року о 12-00 год оглянута комісією лікарів-психіатрів КНП «ОКЗНПД» ЗОР, яка дійшла висновку, що ОСОБА_1 страждає тяжким психічним розладом. Параноїдний синдром, агресивні дії на адресу матері. Враховуючи реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку до оточуючих, внаслідок тяжкого психічного розладу, та згідно зі статтями 14, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу» примусова госпіталізація доцільна. Лікування можливе тільки в умовах закладу з надання психіатричної допомоги.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 серпня           2020 року заяву директора КНП «ОКЗНПД» ЗОР - Паталаха Ф. В. задоволено.
Госпіталізовано у примусовому порядку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ., яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , до психіатричного закладу - комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, Оріхівське шосе, будинок № 10-А.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що висновком комісії лікарів-психіатрів від 04 серпня 2020 року встановлено наявність у ОСОБА_1 відповідного розладу здоров`я, агресивні дії на адресу матері. Враховуючи реальні наміри ОСОБА_1 вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку до оточуючих, внаслідок тяжкого психічного розладу суд вважав, що примусова госпіталізація доцільна, оскільки лікування можливе тільки в умовах закладу з надання психіатричної допомоги.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 серпня 2020 року - без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив наявність підстав для задоволення заяви директора КНП «ОКЗНД» ЗОР - Паталаха Ф. В. про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_1 в стаціонарних умовах, так як остання внаслідок тяжкого психічного розладу виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку до оточуючих, зокрема, її матері ОСОБА_2 . Дані обставини підтверджуються висновком комісії лікарів-психіатрів КНП «ОКЗНПД» ЗОР від 04 серпня 2020 року, виписним епікризом КНП «ОКЗНПД» ЗОР щодо ОСОБА_1 за період з 04 серпня 2020 року до 09 вересня 2020 року, рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня      2020 року в справі № 333/5537/20.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
24 грудня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 серпня 
2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 21 жовтня 
2020 року.
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить суд касаційної інстанції скасуватирішення судів першої та апеляційної інстанцій, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рух в справі в суді касаційної інстанції
Ухвалою судді Верховного суду від 18 січня 2021 року відкрито провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
Справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2021 року справу № 333/4233/20 призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди надали неправильну оцінку наявним у справі доказам. Вважає, що заявник не надав суду достатніх доказів для задоволення заяви про примусову госпіталізацію, зокрема, відсутні докази про те, що ОСОБА_1 становить реальну небезпеку для себе та оточуючих. У справі відсутня заява ОСОБА_2 на примусову госпіталізацію її дочки ОСОБА_1 . Висновок комісії лікарів-психіатрів щодо ОСОБА_1 , складений 04 серпня 2020 року не відповідає Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 104/о «Висновок комісії лікарів-психіатрів щодо особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру № ___», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я від 28 липня          2014 року № 527. Судом апеляційної інстанції ухвалено незаконне рішення, оскільки ним було застосовано норма права без врахування висновку Верховного Суду про їх застосування, викладеного у постанові від 18 грудня 2019 року в справі № 552/5273/18. Підставами касаційного оскарження зазначено пункти 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Позиція інших учасників
12 лютого 2021 року директор КНП «ОКЗНПД» ЗОР - Паталах Ф. В. надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому вказував на законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень. Просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.
22 лютого 2021 року Запорізька обласна прокуратура надіслала відзив на касаційну скаргу, просивши суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені рішення - без змін. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
У висновку комісії лікарів-психіатрів КНП «ОКЗНПД» ЗОР, складеного          04 серпня 2020 року о 12-00 год, зазначено, що ОСОБА_1 перебуває під наглядом психіатра з 2000 року з приводу наявності у неї відповідної психічної хвороби. Неодноразово (більш 20 разів) вона лікувалась стаціонарно з відповідною симптоматикою. В останні роки її госпіталізації стали частіші - декілька разів на рік; вона неодноразово госпіталізувалася в примусовому порядку; є особою з інвалідністю II групи за психічним захворюванням. У зв`язку з повною відсутності критики до хвороби амбулаторно лікування не приймає. Остання її виписка з лікарні - 14 квітня 2020 року.
Згідно із заявою матері ОСОБА_2 , її дочка ОСОБА_1 «три дні поспіль не приймає їжу, так як вважає, що вона підмішує нейролептики, не спить ночами, відмовляється приймати лікування, призначене лікарем, агресивна, тягнула за волосся, шкрябалась, виказувала погрози на її адресу - нагодувати нейролептиками, знищити, розірвати; виганяє матір з квартири, вважає, що вона не її мати, наполягає на генетичній експертизі, каже, що вона зберігає героїн у холодильнику, займається наркобізнесом».
Мати викликала бригаду швидкої медичної допомоги та 04 серпня 2020 року о 02-30 год ОСОБА_1 доставлена в приймальне відділення КНП «ОКЗНПД» ЗОР, де була оглянута черговим лікарем-психіатром приймального відділення, який кваліфікував стан, як загострення тяжкого психічного розладу з агресивними тенденціями. Госпіталізована у примусовому порядку як особа, яка виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих.
04 серпня 2020 року о 12-00 год оглянута комісією лікарів-психіатрів КНП «ОКЗНПД» ЗОР, яка дійшла висновку, що ОСОБА_1 страждає тяжким психічним розладом. Параноїдний синдром, агресивні дії на адресу матері. Враховуючи реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку до оточуючих, внаслідок тяжкого психічного розладу, та згідно зі статтями 14, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу» примусова госпіталізація доцільна. Лікування можливе тільки в умовах закладу з надання психіатричної допомоги.
У виписному епікризі КНП «ОКЗНПД» ЗОР щодо ОСОБА_1 за період з 04 серпня 2020 року до 09 вересня 2020 року указано, зокрема, що: ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи за психічним захворюванням, з відповідним діагнозом; вперше змінилася в поведінці в 1998 році, надалі неодноразово, більше 20 разів лікувалася стаціонарно, захворювання протікає безперервно, часто буває агресивною по відношенню до матері, звинувачує матір у тому, що вона «підсипає якийсь білий порошок їй у їжу», має реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, зокрема, її матері ОСОБА_2 .
У рішенні Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня      2020 року в справі № 333/5537/20 за заявою директора КНП «ОКЗНПД» ЗОР Паталаха Ф. В. про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_1 , на підставі якого остання перебуває на примусового лікуванні під час розгляду цієї справи апеляційним судом, встановлено наявність підстав для примусової госпіталізації ОСОБА_1 , передбачених Законом України «Про психіатричну допомогу».
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
У частині третій статті 3 ЦПК України зазначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як видно із касаційної скарги, рішення судів попередніх інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У частині першій та другій статті 400 ЦПК України зазначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.
Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади.
Відповідно до частини першої статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.
Згідно із частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. 
До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.
Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
Частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.
У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;                        3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
За наявності обґрунтованого висновку комісії лікарів-психіатрів                                     КНП «ОКЗНПД» ЗОР від 04 серпня 2020 року про необхідність госпіталізації ОСОБА_1 до закладу з надання психіатричної допомоги (в психіатричний стаціонар), суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність станом на день звернення із заявою правових підстав для госпіталізації в примусовому порядку ОСОБА_1 без її згоди, оскільки остання страждає тяжким психічним розладом, внаслідок чого вона вчиняє дії, що становлять явну небезпеку для оточуючих; її лікування можливе тільки в умовах стаціонару в закладі з надання психіатричної допомоги.
У вищезазначеному висновку також зазначено та не спростовано заінтересованою особою, що ОСОБА_1 перебуває під наглядом психіатра з 2000 року з приводу наявності у неї відповідної психічної хвороби. Неодноразово (більш 20 разів) вона лікувалась стаціонарно з відповідною симптоматикою. В останні роки її госпіталізації стали частіші - декілька разів на рік; вона неодноразово госпіталізувалася в примусовому порядку; є особою з інвалідністю II групи за психічним захворюванням. У зв`язку з повною відсутністю критики до хвороби амбулаторно лікування не приймає. Остання її виписка з лікарні - 14 квітня 2020 року.
Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.
Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.
Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.
Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.
Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.
Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07.
Доводи касаційної скарги щодо відсутності підстав для примусової госпіталізації ОСОБА_1 до закладу з надання психіатричної допомоги є безпідставними і такими, що спростовуються вищевказаним висновком комісії лікарів-психіатрів КНП «ОКЗНПД» ЗОР від 04 серпня   2020 року.
Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах та з урахуванням фактичних обставин у цій справі, викладені також у постановах Верховного Суду: від 29 серпня 2018 року в справі № № 766/13565/17; від 18 березня 2020 року в справі № 447/731/16-ц.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Верховний Суд вважає безпідставними посилання у касаційній скарзі на неврахування судами постанови Верховного Суду від 18 грудня 2019 року, зважаючи на таке.
У наведеній постанові суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та ухвалюючи рішення про направлення справи на новий розгляд вказував на: відсутність належних повноважень в особи, яка подала заяву до суду на примусову госпіталізацію; недослідження судами доказів на підтвердження вчинення особою протиправних дій щодо себе, її матері або інших осіб; безпідставну відмову в задоволенні клопотання про виклик свідків.
Однак, у цій постанові та оскаржуваних судових рішеннях у даній справі установлені різні фактичні обставини, а саме, у даній справі висновком комісії лікарів-психіатрів від 04 серпня 2020 року, який доданий до заяви на примусову госпіталізацію ОСОБА_1 зазначено про: перебування її на обліку у медичному закладі як особи, яка має відповідне психічне захворювання; тривалий час хворобливого стану її психічного здоров`я; неодноразові госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги; існування небезпеки в її поведінці для оточуючих (зокрема, її матері).
Вищезазначені обставини не спростовані заінтересованою особою       ОСОБА_1 при розгляді цієї справи.
Разом із цим, у цій справі на відміну від наведеної в касаційній скарзі постанові від 18 грудня 2019 року, Верховним Судом не виявлено підстави в частині порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, які б вказували на обов`язкове скасування оскаржуваних рішень, зокрема: суди безпідставно відмовили у задоволенні клопотання про допит свідків; заява на примусову госпіталізацію подана до суду неуповноваженою особою.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги що висновок комісії лікарів-психіатрів щодо ОСОБА_1 , складений 04 серпня 2020 року не відповідає Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 104/о «Висновок комісії лікарів-психіатрів щодо особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру № ___», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я від 28 липня          2014 року № 527, оскільки вказаною інструкцією встановлені вимоги до відповідного висновку лікарів-психіатрів стосовно особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру у кримінальному провадженні та відповідно у кримінальному судочинстві.
Також є безпідставними доводи касаційної скарги щодо відсутності у справі заяви ОСОБА_2 щодо необхідності госпіталізації її дочки ОСОБА_1 , оскільки така заява наявна у справі та її зміст не спростований заінтересованою особою.
Оскільки наявність психічного розладу ОСОБА_1 було встановлено на підставах та в порядку, визначеному законом, встановлені обставини, що її поведінка становила небезпеку для оточуючих, зокрема, її матері, суди правильно дійшли висновку, що наявні підстави, передбачені статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для примусової госпіталізації ОСОБА_1 до закладу з надання психіатричної допомоги (психіатричний стаціонар).  
ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законні і обґрунтовані судові рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
У статті 410 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права..
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 серпня         2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 21 жовтня     2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська

Судді:                                                                                                В. М. Ігнатенко

                                                                                                            С. О. Карпенко

                                                                                                            С. Ю. Мартєв

                                                                                                            В. А. Стрільчук