Справа № 350/204/21 
Провадження № 22-ц/4808/1493/21 
Головуючий у 1 інстанції Максимів І. В. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
               судді-доповідача        Бойчука І.В.,
               суддів:                Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом Національної поліції України до ОСОБА_1 про повернення грошових коштів за апеляційною скаргою Національної поліції України на рішення Рожнятівського районного суду від 19 липня 2021 року під головуванням судді Максиміва І.В. у смт Рожнятів,
в с т а н о в и в:
У лютому 2021 року Національна поліція Українизвернулася з позовом до  ОСОБА_1 про повернення грошових коштів.
Позов обґрунтовано тим, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 у справі № 300/2249/19 позов ОСОБА_1 до Національної поліціїУкраїни задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Національної поліціїУкраїни від 15.10.2019 № 1196 о/с «По особовому складу» про припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення та звільнення з посади відповідно до п. 2 (встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування) частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 з 18.10.2019; поновлено ОСОБА_1 на роботі та посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Івано-Франківській області) Управління забезпечення прав людини з 18.10.2019; стягнуто з Національної поліціїУкраїни на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з 18.10.2019 по 11.02.2020 в розмірі 53 717,04 грн та 3 000 грн судових витрат по справі. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Івано-Франківській області) Управління забезпечення прав людини та в частині стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 14 462,22 грн звернуто до негайного виконання. 
Оскільки в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за один місяць рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 допущено до негайного виконання, наказом від 21.02.2020 № 227 о/с ОСОБА_1 поновлено на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Івано-Франківській області) Управління забезпечення прав людини та виплачено на її користь заробітну плату в межах стягнення за один місяць у розмірі 14 362,22 грн. 
В подальшому, наказом від 09.04.2020 №388 о/с припинено державну службу ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».
В період з 21.02.2020 по 18.04.2020 на користь ОСОБА_1 нараховано та сплачено: заробітна плата за період з 21.02.2020 по 26.02.2020 – 2 690 грн. (на руки 2 165,45 грн); оплата щорічної основної додаткової оплачуваної відпустки за період з 27.02.2020 по 19.03.2020 – 10 695,09 грн (на руки 8 609,55 грн); грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати 13 786,25 грн (на руки 11 097,93 грн); вихідна допомога при звільненні – 27572,50 грн (на руки 22 195,86 грн); допомога при тимчасовій втраті працездатності за період з 20.03.2020 по 17.04.2020 – 16 448,07 грн (на руки – 13 240,70 грн) в тому числі за рахунок фонду соціального страхування в сумі 10 266,92 грн (на руки – 8 264,88). Всього разом на загальну суму 71 191,91 грн.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2020 рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.
На підставі вказаної постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду наказом Національної поліції України № 1264 о/с скасовано накази від 21.02.2020 № 227 о/с та від 09.04.2020 № 388 о/с в частині, що стосується ОСОБА_1 .
Отже підстава, відповідно до якої нараховано та виплачено на користь ОСОБА_1 вищевказані грошові суми, а саме рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.02.2020, скасовано, а звільнення ОСОБА_1 з 15.10.2019 визнано законним, наказ про її звільнення № 1196 о/с є чинним.
ОСОБА_1 , обґрунтовуючи позов при здійсненні розгляду справи про її поновлення на роботі, зазначала, що її не було ознайомлено з посадовою інструкцією, ставила під сумнів наявність підпису на посадовій інструкції, однак таке було спростовано в результаті розгляду справи. Вказані обставини підтверджуються в рішеннях Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 та Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2020 у справі № 300/2249/19.
Посилаючись на недобросовісність набуття відповідачем грошових коштів, оскільки нею при розгляді справи про її поновлення на роботі було повідомлено неправдиві відомості, що спростовано у рішенні Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2020, та те, що з прийняттям такого відпала підстава, відповідно до якої вона набула майно, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошові кошти у розмірі 71 191,91 грн.
Рішенням Рожнятівського районного суду від 19 липня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.
Стягнуто з бюджетних асигнувань Національної поліції України на користь ОСОБА_1 4 000 грн витрат на правничу допомогу.
У апеляційній скарзі Національна поліція Українипосилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що виплати відповідачу здійснено не в добровільному порядку, а на підставі та на виконання судового рішення, яке відповідно до ст. 129-1 Конституції України є обов`язковим до виконання. Отже, Національна поліція України у цьому випадку та при таких обставинах була зобов`язана на виконання певних дій та виплат на підставі і на виконання судового рішення.
Восьмим апеляційним адміністративним судом визнано необґрунтованим та незаконним рішення суду першої інстанції, яке слугувало підставою для нарахування та виплати відповідачці грошових коштів (майна), натомість звільнення ОСОБА_1 з 15.10.2019 визнано законним, наказ про її звільнення № 1196 о/с є чинним. Крім того, апеляційний адміністративний суд у свої й постанові висновує, що при розгляді справи ОСОБА_1 було повідомлено неправдиві відомості про те, що її не було ознайомлено з посадовою інструкцією, що спростовано у вказаному судовому рішенні. 
Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення керувався ст. 1215 ЦК України, однак не звернув увагу, що з обставин справи вбачається всі підстави для застосування встановлених вказаною статтею виключень та повернення набутого відповідачкою майна, набутого без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), оскільки таке набуте на підставі, яка згодом відпала (ст. 1212 ЦК України).
Вказує, що задоволена судом першої інстанції сума витрат на правову допомогу є завищеною та неспівмірною. Ця справа є справою незначної складності (малозначна справа), та, з огляду на характер позовних вимог, є розповсюдженою категорією цивільних справ. Таким чином, зазначення в розрахунку витрат на професійну правничу допомогу витраченого часу та сума таких витрат, яку задоволено судом, є явно завищеною та необґрунтованою. 
Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
ОСОБА_1 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Відповідно до ч. 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 у справі № 300/2249/19 позов ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу від 15.10.2019 № 1196 о/с, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Національної поліції України від 15.10.2019 № 1196 о/с «По особовому складу» про припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення та звільнення з посади відповідно до п. 2 (встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування) частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 з 18 жовтня 2019 року. Поновлено ОСОБА_1 на роботі та посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Івано-Франківській області) Управління забезпечення прав людини з 18 жовтня 2019 року. Стягнуто з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з 18.10.2019 по 11.02.2020 в розмірі 53 717,04 грн. та 3000 грн. судових витрат по справі. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Івано-Франківській області) Управління забезпечення прав людини та в частині стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 14 462,22 грн звернуто до негайного виконання (а.с. 13-19).
На виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 відповідача ОСОБА_1 було поновлено на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Івано-Франківській області) Управління забезпечення прав людини з 18 жовтня 2019 року, що визнається сторонами, та сплачено середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 14 462,22 грн (а.с. 27-28).
В період з 21.02.2020 по 18.04.2020 на користь ОСОБА_1 нараховано та сплачено: заробітна плата за період з 21.02.2020 по 26.02.2020 – 2 690 грн (на руки 2 165 грн 45 коп); оплата щорічної основної додаткової оплачуваної відпустки за період з 27.02.2020 по 19.03.2020 – 10 695 грн 09 коп. (на руки 8 609 грн 55 коп.); грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати 13 786 грн 25 коп. (на руки 11 097 грн 93 коп.); вихідна допомога при звільненні – 27 572 грн 50 коп. (на руки 22 195 грн 86 коп.); допомога при тимчасовій втраті працездатності за період з 20.03.2020 по 17.04.2020 – 16 448 грн 07 коп. (на руки – 13 240 грн 70 коп) в тому числі за рахунок фонду соціального страхування в сумі 10 266 грн 92 коп. (на руки – 8 264 грн 88 коп.). Всього разом на загальну суму 71 191 грн 91 коп.
Виплата вказаних коштів підтверджується витягами з відомостей перерахувань на пластикові картки за березень 2020 року в сумі 21 872,93 грн, за квітень 2020 року в сумі 22 195,86 грн, за липень 2020 року в сумі 4 975,82 грн, за липень 2020 року в сумі 8 264,88 грн, довідкою про доходи ОСОБА_1 від 01.12.2020 № 29/5-505, розрахунковими листами за лютий-квітень 2020 року, за липень 2020 року (а.с.6-9, 27-28).
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2020 у справі № 300/2249/19 рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю (а.с. 20-24).
Наказом Національної поліції України від 11.11.2020 № 1264 о/с на підставі вказаної постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду скасовано пункти наказів: від 21.02.2020 № 227 о/с у частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 14 462,22 грн; від 09.04.2020 № 388 о/с в частині припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення та звільнення з посади ОСОБА_1 з 09.04.2020 (а.с. 25).
Звертаючись з позовом, позивач посилався на те, що підстава, відповідно до якої нараховано та виплачено на користь відповідача грошові суми, а саме рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.02.2020, скасовано, а її звільнення з 15.10.2019 визнано законним, наказ про звільнення є чинним, а також на недобросовісність набуття відповідачем грошових коштів, оскільки нею при розгляді справи про її поновлення на роботі було повідомлено неправдиві відомості. При цьому, правовою підставою для стягнення коштів позивач вказував положення ст. 1212, 1215 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.
Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14.
До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України).
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд першої інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність посилання позивача, що дії відповідача ОСОБА_1 були недобросовісними та правильно застосував до спірних правовідносин положення п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України.
Матеріали справи не містять будь-яких доказів, відповідно до яких можливо встановити недобросовісність зі сторони набувача виплати заробітної плати за період з 21.02.2020 по 26.02.2020, оплати щорічної основної додаткової оплачуваної відпустки за період з 27.02.2020 по 19.03.2020, грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати 13 786 грн 25 коп., вихідної допомоги при звільненні 27 572 грн 50 коп., допомоги при тимчасовій втраті працездатності за період з 20.03.2020 по 17.04.2020 – 16 448 грн 07 коп. в тому числі за рахунок фонду соціального страхування в сумі 10 266 грн 92 коп.
Позивач просить стягнути нараховані відповідачу кошти за період з 21.02.2020 по 18.04.2020, тобто за час перебування ОСОБА_1 на посаді, на якій її було поновлено, до моменту її звільнення, а саме: заробітну плату за період з 21.02.2020 по 26.02.2020 – 2 690 грн; оплату щорічної основної додаткової оплачуваної відпустки за період з 27.02.2020 по 19.03.2020 – 10 695 грн 09 коп.; грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати 13 786 грн 25 коп.; вихідну допомогу при звільненні – 27 572 грн 50 коп.; допомогу при тимчасовій втраті працездатності за період з 20.03.2020 по 17.04.2020 – 16 448 грн 07 коп. в тому числі за рахунок фонду соціального страхування в сумі 10 266 грн 92 коп., всього на загальну суму 71 191 грн 91 коп.
Однак позивачем не доведено відсутність на час здійснення таких платежів правової підстави для набуття майна, зокрема відсутність положень закону, адміністративного акта, враховуючи встановлені судом обставини, що відповідач була звільнена з посади з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення з 09.04.2020 відповідно до наказу № 388 о/с. Після припинення трудових відносин з відповідачкою, скасування наказом позивача від 11.11.2020 пунктів наказу від 21.02.2020 у частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та наказу від 09.04.2020 388 о/с в частині припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення та звільнення її з посади, не свідчить про відсутність правової підстави для набуття майна.
З цих підстав не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що з обставин справи вбачається всі підстави для застосування встановлених ст. 1215 ЦК України виключень та повернення набутого відповідачкою майна, набутого без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), оскільки таке набуте на підставі, яка згодом відпала. А також не спростовують висновків суду першої інстанції доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 було повідомлено суду неправдиві відомості щодо не ознайомлення з посадовою інструкцією.
Посилання апелянта на те, що виплати відповідачу здійснено не в добровільному порядку, оскільки на виконання рішення суду позивач був зобов`язаний здійснити виплату є неспроможними, оскільки на виконання рішення суду позивачем здійснено виплату відповідачу середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 14 462,22 грн, а позовних вимог про стягнення такої у цій справі не заявлялося.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що стягнута судом першої інстанції на користь відповідача сума витрат на правову допомогу є неспівмірною та завищеною враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження понесення відповідачем витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції подано договір про надання правової допомоги, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Благодиром В.П. 05.03.2021 з додатком, акт розрахунку суми гонорару за надання правничої допомоги від 15.03.2021 та квитанція від 15.03.2021 на суму 5 000 грн.
Вирішуючи питання про стягнення понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції вказав, що в акті виконаних робіт адвокатом зазначено підготовка додатків до позовної заяви, на що ним витрачено 2 год., вартістю 1 000 грн, однак відповідач та її представник з позовом до суду не зверталися. При цьому, суд першої інстанції вважав, що зазначений представником позивача розмір витрат в сумі 5 000 грн є завищеним, виходячи з критерію розумності їхнього розміру, конкретних обставин справи (складності справи та тривалості судових засідань), а тому необхідно стягнути з позивача в користь відповідачки витрати на правову допомогу у розмірі 4 000 грн.
Однак суд першої інстанції не врахував, що надані стороною відповідача договір про надання правової допомоги від 05.03.2021 з додатком, акт розрахунку суми гонорару за надання правничої допомоги та квитанція від 15.03.2021 не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. 
З акта розрахунку суми гонорару за надання правничої допомоги від 15.03.2021 вбачається, що адвокатом на укладення договору та вивчення інформації і матеріалів, наданих замовником, витрачено час в кількості 2 год., а на складання та подання відзиву на позовну заяву - час в кількості 6 год. 
Враховуючи категорію справи та ціну позову, така є малозначною справою, і предмет спору в цій справі не є складним, містить лише аналогічні епізоди спірних правовідносин, характер позовних вимог є розповсюдженою категорією цивільних справ, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними. Таким чином, зазначення в розрахунку витрат на професійну правничу допомогу витраченого часу, зокрема і на укладення договору та вивчення інформації і матеріалів, що входить до послуги з підготовки та подання відзиву, та сума таких витрат, яку задоволено судом, є явно завищеною та необґрунтованою.
Отже, з урахуванням викладеного та заперечення іншої сторони щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем, зазначені ОСОБА_1 такі витрати є завищеними, належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу розподілу судових витрат.
Тому, враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд вважає, що обґрунтованими і пропорційними до предмета спору є витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000 грн.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості і підстав для його скасування в цій частині з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено. Рішення суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат ухвалене з порушенням норм процесуального права, тому в цій частині підлягає зміні із зменшенням розміру витрат на професійну правничу допомогу на користь відповідача з 4 000 грн до 2 000 грн.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Національної поліції України задовольнити частково.
Рішення Рожнятівського районного суду від 19 липня 2021 року змінити в частині розподілу судових витрат, зменшивши розмір стягнутих з бюджетних асигнувань Національної поліції України на користь  ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу з 4 000 гривень до 2 000 (дві тисячі грн 00 коп.) гривень.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 04 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        В.Д. Фединяк
В.А. Девляшевський