ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року	  	Справа № 916/290/20	
м. Одеса, проспект Шевченка, 29
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді:  М.А.Мишкіної, 
суддів О.Ю. Аленіна, Л.В. Лавриненко
секретар  судового засідання Кияшко Р.О. 

за участю представників учасників справи: 
від прокуратури –  Тунік В.М. – прокурор відділу Одеської обласної прокуратури;
від Фонду державного майна України - Стапінський В.О. – в порядку самопредстаництва;
від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях – Стапінський В.О. – в порядку самопредстаництва;
від Товариства з обмеженою відповідальністю “Інтерім Сервіс” – Тарановський Д.С. – за ордером;
від Державного закладу  “Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова” Міністерства охорони здоров`я України  - Хаджи І.Д. – за ордером;
від Міністерства охорони здоров`я України – Яковенко О.М. - в порядку самопредставництва;
від Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації -  не з`явився   

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу  заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях
та заяву Державного закладу  “Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П.  Чкалова” Міністерства охорони здоров`я України про приєднання до апеляційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях 
на рішення Господарського суду Одеської  області від  30 жовтня 2020 року 
у справі №916/290/20  
за позовом   Товариства з обмеженою відповідальністю “Інтерім Сервіс”
до   Державного закладу  “Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова” Міністерства охорони здоров`я України  
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 
- Міністерство охорони здоров`я України;  
- Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації;
-   Фонд державного майна України;
- Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях  
про зобов`язання продовжити дію договору оренди  

суддя суду першої інстанції:  Петренко Н.Д. 
час і місце ухвалення рішення: 30.10.2020р., м.Одеса, Господарський суд Одеської  області, зала судових засідань №10
повне рішення складене 09.11.2020р.

Учасники процесу належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги. 
У судовому засіданні 15.09.2021р. оголошувалась перерва згідно ст.216 ГПК України.
В судовому засіданні 04.11.2021р. згідно ст.ст.233, 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

встановив:

           04.02.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Інтерім Сервіс” (далі позивач, Товариство, ТОВ “Інтерім Сервіс”) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Державного закладу “Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова” Міністерства охорони здоров`я України (далі - відповідач, санаторій, ДЗ “Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова” МОЗ України) про зобов`язання продовжити дію договору оренди від 01.06.1992 року шляхом укладання договору про внесення змін до спірного договору оренди на той самий строк і на тих самих умовах; стягнення судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що строк дії договору оренди закінчився 31.05.2017 року, однак орендодавець не направляв орендарю повідомлення про розірвання договору оренди. Разом із тим 13.05.2017 року Товариство направило відповідачу лист за вих. № 12/05/05 про продовження строку дії договору оренди. Позивач зазначає, що відповідач ухиляється від продовження строку договору оренди, у зв`язку із чим   на підставі ст.ст. 759, 763, 764  ЦК України, ч. 2 ст. 291 ГК України, ст. ст. 17, 26 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” просить задовольнити позов.
Ухвалою суду від 07.02.2020 року, зокрема, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/290/20;залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -  Міністерство охорони здоров`я України.
24.02.2020р. від   ДЗ “Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П.   Чкалова” МОЗ України надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що майно Санаторію є державною власністю і Санаторій в своїй діяльності підзвітний Міністерству охорони здоров`я України, яке передало майно відповідачу на праві оперативного управління. Листом від 27.07.2015р. № 1201-06/257/23975 Міністерство охорони здоров`я вказало, що будівлі, споруди, які розташовані за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85, є державною власністю і закріплені за бюджетним закладом на праві оперативного управління, а саме за № 10 інвентарний номер 10310011 Дача Маразлі 1880 рік забудови. Даний об`єкт знаходиться під охороною держави як пам`ятка об`єктів культурної спадщини за № 580 від 27.12.1991р. При цьому вказує, що відповідно до договору оренди від 01.06.1992 р. передавалась в оренду будівля загальною площею 642 кв.м. в довгострокову оренду ТОВ “Інтерім сервіс” за договором, який був укладений до набрання чинності Закону України “Про оренду державного та комунального майна”. Також звертає увагу, що згідно технічного паспорту від 21.07.2016 року на громадський будинок літ “Е” Дача Маразлі 1880 року забудови вказана площа 875,7 кв.м. Дана площа рахується і на балансі санаторію, що підтверджується і на цей час відомостю про нерухоме державне майно станом на 01.01.2020 року. Вказує, що санаторій 09.02.2017 року своєчасно направив директору ТОВ “Інтерім Сервіс” лист за вих. № 15/01 про припинення   договору оренди від 01.06.1992 року і вказаний лист отримано позивачем 10.02.2017 року. В листі також роз`яснено, що майно санаторію не є його власністю і санаторій на даний час не може бути його орендодавцем, а лише Регіональне відділення Фонду державного майна в Одеській області у відповідності з положеннями ст. 9 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” може бути орендодавцем такого державного майна. Оскільки позивач на лист не відповів, було направлено запит від 13.06.2017 року за № 07-05.-02890 до Міністерства охорони здоров`я України з проханням надати висновки щодо продовження договору оренди з позивачем. Міністерство охорони здоров`я України листами від 14.08.2017 року № 10.4-12/475/55/272-17/21727 та від 13.04.2018 року № 10.4-12/310/9561 не погодило продовження дії договору оренди у зв`язку з невірно зазначеною площею, яка планується до передачі в оренду та не зверненням до Регіонального відділення Фонду державного майна в Одеській області а також вказало про нездійснення оцінки майна, що орендується ТОВ “Інтерім сервіс”, у відповідності з положеннями ст. 11 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”.
24.04.2020р.  від Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації надійшло клопотання  про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -  Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, вказуючи, що спірний об`єкт нерухомості є пам`яткою культурної спадщини, та відповідно до ст. 18 ЗУ “Про охорону культурної спадщини” об`єкти культурної спадщини, що є пам`ятками (за винятком пам`яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.
Ухвалою суду від 29.04.2020, крім іншого,  залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації.
20.05.2020р. позивачем подано відповідь на відзив, в якій Товариство зазначає, що не отримував лист № 15/01 про припинення терміну дії договору оренди. Позивач зазначає, що Пелешенко В.М., який   вказано як отримувач листа, був звільнений 02.09.2016 року та не був уповноваженою особою на отримання кореспонденції Товариства. У зв`язку із чим позивач вважає лист № 15/01 неналежним повідомленням про припинення договору оренди. 
Позивач звертає увагу, що при продовженні договору оренди застосовуються інші положення законодавства, ніж ті, що регулюють укладання нового договору оренди, на які посилається відповідач. Позивач також звертає увагу, що він не бажає скористатися своїм переважним правом на укладання нового договору оренди на новий термін, а бажає продовжити строк договору на той самий строк і на тих самих умовах. Тобто це є два різні правові механізми. Щодо погодження договору оренди позивач вказує, що погодження покладається на орендодавця на момент, що передує укладанню договору оренди, а не в момент безпосередньої дії договору.
10.08.2020р. до господарського суду надійшли пояснення від представника третьої особи - Міністерства охорони здоров`я України, в яких він просить суд відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. Третя особа вказує, що направлення відповідачем 09.02.2017 року листа № 15/01 про припинення договору оренди свідчить про дотримання орендодавцем вимог законодавства, а отже спірний договір є припиненим. Міністерство охорони здоров`я України звертає увагу, що на момент закінчення договору оренди (2017 рік) продовження правовідносин стосовно оренди державного майна можливе виключно в порядку, визначеному ст. 9 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”. Міністерство зазначає, що внаслідок зміни законодавства у 2020 році орендодавцем спірної будівлі є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївських областях. Міністерство підкреслює, що за даних обставин, законодавство України виключає можливість пролонгації договору. Автоматичне продовження дії договору призведе до недотримання коштів державним бюджетом України та суперечить чинному законодавству.  Також третя особа вказує, що оскільки договір не посвідчений нотаріально, то він є таким, що не відповідає чинному законодавству України. Міністерство зазначає, що позивач з 2017 року не бажає укладати договір оренди державного майна в порядку, встановленому Законом від 03.10.2019 року, проте, зловживаючи правами, намагається заволодіти державним майном на строк 25 років, не сплачуючи орендну плату до державного бюджету, шляхом продовження дії договору оренди, який був укладений у 1992 році.
10.08.2020р. господарським судом отримано заяву від Міністерства охорони здоров`я України, в якій Міністерство просить суд залучити у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Фонд державного майна України.
Ухвалою від 17.08.2020 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -     Фонд державного майна України.
12.10.2020 до  суду надійшли письмові пояснення позивача, в яких Товариство зазначає, що після закінчення строку оренди за спірним договором позивач продовжував користуватися об`єктом оренди, при цьому відповідач виставляв рахунки на оплату оренди та приймав від позивача орендну плату та підписував акти наданих робіт. Вказані дії відповідача свідчать про те, що він не заперечував проти продовження дії спірного договору після 31.05.2017 року та фактично вчиняв дії щодо його виконання.
           28.10.2020 до суду надійшли письмові пояснення Фонду державного майна України, в яких Фонд просить відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що на момент закінчення спірного договору оренди, відповідач не міг виступати орендодавцем вказаного майна, а договір мав бути переукладений із належним орендодавцем – Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях. Також Фонд пояснює, що станом на момент закінчення спірного договору оренди вказаний договір не міг бути продовжений на новий строк на тих самих умовах, у зв`язку із необхідністю здійснення незалежної оцінки майна для розрахунку орендної плати. 
          Рішенням Господарського суду Одеської  області від 30.10.2020р. відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю “Інтерім Сервіс” до Державного закладу “Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова” Міністерства охорони здоров`я України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:  Міністерство охорони здоров`я України Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, Фонд державного майна України  про зобов`язання продовжити дію договору оренди.
          Рішення обґрунтоване посиланням на норми ст..ст. 5, 15, 16, ч. 1 ст. 631, ст.. 759, 763 ЦК України, ст.. 42, ч. 4 ст. 284 ГК України, ч. 2 ст. 4 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”  та вмотивоване наступним:
-закон визначає можливість продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах без проведення конкурсу. При цьому, для такого автоматичного продовження договору оренди державного та комунального майна передбачена особливість - відсутність заяви (повідомлення) однієї із сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії. Чинне законодавство не містить заборони на повідомлення орендодавцем орендаря про закінчення договірних відносин після визначеного строку дії договору ще під час його дії. Істотне значення у даному випадку має факт направлення  повідомлення   в межах відповідного строку, а також зміст самого повідомлення, оскільки воно обов`язково повинно бути спрямоване на припинення або зміну умов договору оренди, як відповідна форма вираження волевиявлення орендодавця.
- оскільки на дату вручення листа №15/01 від 09.02.2017р.,  яким відповідач повідомляв позивача про розірвання договору оренди з 31.05.2017р.,  менеджер з інформації ОСОБА_1 який отримав лист,  був звільнений ще у вересні 2016 року, суд приходить до висновку, що вручення відповідачем листа № 15/01 від 09.02.2017 року колишньому працівнику орендаря не може вважатися ні належним повідомленням, ні належним надсиланням повідомлення про припинення спірного договору оренди. 
-з урахуванням відсутності  доказів належного надсилання орендарю заяви орендодавця та доказів її отримання орендарем, суд дійшов висновку, що договір оренди від 01.06.1992 року в силу статті 764 ЦК України та за приписами частини другої статті 17 Закону № 2269-XII був продовжений сторонами в силу закону, а не за власною ініціативою в порядку частини третьої статті 17 Закону № 2269-XII, як стверджує позивач, та про що просить суд в позовній заяві. 
-листи  № 90/01 від 22.04.2019р. та № 316/01 від 19.09.20019р. суд не розцінює як такі, що були направлені саме на припинення спірного договору оренди, оскільки враховуючи правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 03.09.2019 у справі № 920/960/18 та від 09.07.2019 у справі № 906/745/18, істотне значення має зміст самого повідомлення, оскільки воно обов`язково повинно бути спрямоване на припинення або зміну умов договору оренди, як відповідна форма вираження волевиявлення орендодавця. Суд вважає, що про припинення договору не може свідчити власне вимога відповідача повернути займане приміщення, або ж укласти договір оренди, керуючись  ЗУ “Про оренду державного та комунального майна”, оскільки   відповідач помилково вважав, що 09.02.2017 року ТОВ “Інтерім сервіс” вже було належним чином повідомлено про розірвання договору оренди як не пролонгованого.
-враховуючи  висновок суду про пролонгацію спірного договору оренди на той самий строк і на тих самих умовах, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Інтерім Сервіс” про зобов`язання продовжити дію договору оренди від 01.06.1992 року шляхом укладання договору про внесення змін до спірного договору оренди на той самий строк і на тих самих умовах не підлягають задоволенню.
          01.07.2021р  до Південно-західного апеляційного господарського суду   надійшла апеляційна скарга   заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях на рішення від 30.10.2020р., в якій скаржник  просить суд   змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду Одеської області від 30.10.2020р. у справі №916/290/20 з підстав зазначених в апеляційній скарзі, а саме: відмовити  у задоволенні позову у зв`язку із закінченням строку дії договору та недоведеністю підстав  для продовження його дії на наступний термін.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає наступне:
- судом до спірних правовідносин невірно застосовані норми чинного законодавства, а мотиви з яких виходив суд при ухваленні оскаржуваного рішення не віповідають фактичним обставинам справи та прямо суперечать установленому законом порядку передачі в оренду державного майна.
- судом вірно відмовлено у задоволенні позову ТОВ «ІНТЕРІМ СЕРВІС», проте мотиви з яких суд відмовив у задоволенні позову, не в повній мірі є законними та обґрунтованими;  
-  з  твердженням суду  про те, що дію спірного договору оренди державного майна була автоматично поновлено на новий строк у відповідності до положень ч. 4 ст. 284 ГК України, ст. 764 ЦК України та ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» в редакції чинній на момент закінчення дії договору від 01.06.1992. не можна погодитись;
- правомочності щодо розпорядження об`єктами права державної власності, зокрема цілісними майновими комплексами, які можуть бути об`єктами оренди, у тому числі щодо передачі їх в оренду, пропозиції щодо умов договору оренди, погодження розірвання договору оренди, належать органу, яким у спірних правовідносинах є Фонд державного майна України, його регіональні відділення і представництва. Разом із цим, ані Фонд державного майна України, ані Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях не є стороною спірного договору оренди державного майна від 01.06.1992, а відтак, встановлюючи в мотивувальній частині оскаржуваного рішення факт продовження дії вказаного договору суд вирішив питання щодо майна, яке належить державі та розпорядником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях без волі власника.
- системний аналіз норм матеріального права, якими обґрунтовує свою позицію суд, призводить до висновку, що автоматичне продовження договору оренди державного майна можливе виключно за умови, що однією із сторін вказаного договору є належний та законний орендодавець, який наділений правом розпоряджатись таким майном та яким в даному випадку є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях. Проте, враховуючи, що Регіональне відділення не є стороною спірного договору та судом взагалі не з`ясовано його волевиявлення щодо розпорядження спірним майном, твердження суду щодо автоматичного продовження спірного договору оренди в даному випадку є незаконними та необґрунтованими.
- поза увагою суду залишився той факт, що Законом України від 21.04.2011 № 3269-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо орендних відносин» встановлено ліміт площі для державних підприємств, установ, організацій щодо яких вони можуть здійснювати функції орендодавців, а саме - 200 кв.м на одне підприємство, установу, організацію. Ураховуючи те, що площа спірного майна станом на 01.06.1992 становила 812 кв.м - Державний заклад «Спеціалізований ( спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова» Міністерства охорони здоров`я України не мав жодних повноважень щодо розпорядження спірним державним майном в якості орендодавця.
- поза увагою суду, залишились приписи ст. 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» в редакції чинній на 01.06.2017, відповідно до якої оцінка об`єкта оренди передує укладенню договору оренди. Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, станом на 01.06.2017 та три роки до цієї дати оцінка спірного майна не проводилась, а відтак без неї не могло бути вирішено питання продовження спірного договору оренди.
- з метою поновлення прав держави на спірне майно, вбачається необхідність звернення обласної прокуратури до суду в інтересах зазначених органів. Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання, а саме: поновлення прав держави на розпорядження нежитловою будівлю площею 812 кв.м, яка окрім іншого є пам`яткою  архітектури місцевого значення. Незаконне продовження дії договору оренди з неналежним орендодавцем, підриває економічні інтереси держави та спричиняє державі збитки, а бездіяльність органів державної влади із вказаного питання обумовлює необхідність звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі цих органів. Одеською обласною прокуратурою на адресу Фонду державного майна України та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях скеровано листи від 24.06.2021 та 29.06.2021, в яких вказано про порушення інтересів держави вказаним рішенням суду. З огляду на те, що вищевказаними органами починаючи з 30.10.2020 не вжито жодних заходів щодо оскарження рішення суду, а строки на апеляційне оскарження даного рішення суду, визначенні ст. 256 ГПК України, спливають 01.07.2021 після ознайомлення прокурора із вказаною справою в приміщенні суду 11.06.2021 - прокурор вимушений подати вказану апеляційну скаргу самостійно з огляду на бездіяльність вищевказаних органів державної влади. Бездіяльність Фонду державного майна України та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях під час здійснення захисту інтересів держави в розумінні ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для звернення обласної прокуратури до суду з метою поновлення державних інтересів.
          Ухвалою суду апеляційної інстанції від 05.07.2021р. витребувано  від Господарського суду Одеської  області матеріали справи №916/290/20; відкладено вирішення питання щодо   апеляційної скарги  заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях на рішення Господарського суду Одеської  області від  30 жовтня 2020 року у справі №916/290/20 до надходження  матеріалів даної справи з Господарського суду Одеської  області.                     
           09.07.2021р. матеріали справи №916/290/20 надійшли до Південно-західного апеляційного господарського суду. 
          Ухвалою суду апеляційної інстанції від   12.07.2021р.   апеляційну скаргу  залишено без руху, встановлено скаржнику строк 7      днів з дня вручення копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання Південно-західному апеляційному господарському суду доказів сплати судового збору  у сумі 3153грн.           
Ухвалою від 19.07.2021 поновлено заступнику керівника Одеської обласної прокуратури пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 30  жовтня 2020 року у справі №916/290/20; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою  заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях  на рішення Господарського суду   Одеської області від 30 жовтня 2020 року у справі №916/290/20; встановлено  іншим учасникам справи  строк для подання відзиву   на апеляційну скаргу  до 20.08.2021р.; роз`яснено іншим учасникам справи їх право в строк  до 20.08.2021р.   подати до суду разом з відзивом на апеляційну скаргу або окремо будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань; зупинено дію рішення Господарського суду Одеської області від 30 жовтня 2020 року у справі №916/290/20; призначено справу №916/290/20 до розгляду на 15.09.2021р.  
15.08.2021р. від ТОВ “Інтерім сервіс” надійшло клопотання про закриття апеляційного провадження, в якому позивач вказує наступне:
- прокурором в даному випадку фактично здійснюється  захист державного закладу, жодних прав Фонду державного майна  не порушується з огляду того, що  договір оренди укладений виключно  між державним закладом  та товариством з обмеженою відповідальністю;
- всі учасники справи були присутні та сповіщені під час ухвалення рішення в суді першої інстанції, однак прокурор, який користується процесуальними правами  сторони і є лише представником, а не самостійним органом, пропустив строк оскарження рішення суду першої інстанції майже на рік. Учасники справи на стороні відповідача  неодноразово зверталися з апеляційними скаргами.
- зазначаючи про відсутність підстав для представництва прокурора в суді заявник вказує, що прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом  звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави та наводить витяги з постанов  Верховного Суду у справі №924/1256/17 від 07.12.2018, у справі №587/430/16-ц  від 26.06.2019, у справі №922/901/17 від 21.12.2018;
- прокурор не має права подавати апеляційну скаргу, з огляду на те, що він не приймав участі у суді  першої інстанції та не мав особливого статусу.
15.09.2021р. о 12:12год  (до початку розгляду справи) на електронну адресу суду надійшла заява  Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П.Чкалова» Міністерства охорони здоров`я України про приєднання до апеляційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, в якій заявник  на підставі ст. 265 ГПК України просить суд:
1. Прийняти до свого розгляду заяву  ДП «Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П.Чкалова» Міністерства охорони здоров`я України   про приєднання до апеляційної скарги заступника  керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях на рішення Господарського суду Одеської області від 30.10.2020р. у справі №916/290/20.
2. Задовольнити апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях на рішення Господарського суду Одеської області від 30.10.2020р. у справі №916/290/20 в повному обсязі та змінити  мотивувальну частину рішення  в частині підстав  відмови у задоволенні позову.          
          У заяві зазначено, що судом першої інстанції не було враховано обставин належного повідомлення орендаря про припинення договору оренди, та безпідставно відхилено в якості належного доказу лист від 09.02.2017 із запереченням щодо продовження договору. З цього приводу заявник зазначав, що лист було скеровано на адресу орендаря, і на відправника не покладено обов`язку з перевірки обставин його вручення. У той же час, в матеріалах справи наявна письмова заява громадянина ОСОБА_1 , згідно якої останній підтверджував факт отримання листа та передання його керівнику Товариства, що у сукупності свідчить про належне повідомлення орендаря про припинення договору. Крім того, заявник також зазначав, що на даний час Державний заклад «Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова» Міністерства охорони здоров`я України в силу закону не може бути орендодавцем спірного нежитлового приміщення, оскільки таким правом наділений виключно Фонд державного майна України та його регіональні представництва; ТОВ «Інтерім Сервіс» не здійснювало жодних дій з метою приведення спірного договору оренди від 01.06.1992 у відповідність до вимог чинного законодавства.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.09.2021р. прийнято заяву Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П.Чкалова» Міністерства охорони здоров`я України  про приєднання до апеляційної скарги  заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях на рішення Господарського суду Одеської  області від  30 жовтня 2020 року у справі №916/290/20.  
          У судовому засіданні 15.09.2021р. оголошено перерву до 06.10.2021р.
          Судове засідання, призначене на 06.10.2021р. не відбулось у зв`язку із  перебуванням  головуючого судді М.А. Мишкіної з 05.10.2021р. по 08.10.2021р. включно у відпустці (на самоізоляції).
06.10.2021р. та 07.10.2021р. Санаторій та  заступник керівника Одеської обласної прокуратури подали суду заперечення проти закриття апеляційного провадження у справі.          Ухвалою суду апеляційної інстанції від 11.10.2021р. призначено справу до розгляду у судовому засіданні 26.10.2021р.
У судовому засіданні 26.10.2021р.:
- відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про закриття апеляційного провадження у справі, про що постановлено ухвалу, занесену до протоколу судового засідання;
- залучено до участі у справі у якості третьої особи,яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях;
- відкладено розгляд справи на 04.11.2021р. 
З приводу розглянутого та відхиленого в судовому засіданні від 26.10.2021 клопотання ТОВ «Інтерім Сервіс» про закриття апеляційного провадження, колегія суддів зазначає, перелік підстав, за наявності яких суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, наведений в ч. 1 ст. 264 ГПК України:
1) після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги;
2) після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати;
3) після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Між тим, звертаючись до суду апеляційної інстанції з відповідним клопотанням, заявник всупереч вимог ч. 1 ст. 170 ГПК України, не наводить конкретної підстави закриття апеляційного провадження, 
Аргументи заявника щодо відсутності правових підстав вступу у справу прокурора шляхом подання апеляційної скарги, відхиляються судовою колегією враховуючи наступне.
У відповідності до ч. 1 ст. 254 ГПК України, учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.
Отже, реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.
Таким чином, звернення до суду здійснюється у формі, порядку, випадках та особами, передбаченими процесуальним законом. Звернення у справах інших осіб у всіх випадках, а учасників процесу - поза випадками, передбаченими процесуальним законом, розгляду судами не підлягають.
Згідно із ст.1 ГПК України цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах. 
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Статтею 1 ЗУ “Про прокуратуру” визначено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
Згідно п.2 ч.1 ст.2 ЗУ “Про прокуратуру” у випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді. 
Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec(2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам “Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції”, прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі “Менчинська проти Росії” (Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02, § 35)).
Відповідно до ст.53 ГПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду в інтересах інших осіб, державних чи суспільних інтересах та брати участь у цих справах. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, які звертаються до суду за захистом прав і інтересів інших осіб, повинні надати суду документи, які підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах таких осіб. У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до ч.3 ст.23 ЗУ “Про прокуратуру” прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.  
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (ч.4  ст.23 ЗУ “Про прокуратуру”).
Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
В силу положень ч.6 ст.23 ЗУ “Про прокуратуру” під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження: ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи.
Заступник керівника Одеської обласної прокуратури не брав участі у розгляді справи в суді першої інстанції та подав апеляційну скаргу на рішення від 30.10.2020р. в порядку ст.23 ЗУ “Про прокуратуру”, ст.53 ГПК України, що є окремою самостійною процесуальною формою здійснення представництва інтересів держави в суді прокурором поряд із зверненням прокурора до суду з позовом.
В даному випадку прокурор подає апеляційну скаргу як орган, якому законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (ст.53 ГПК України), зокрема, держави – особи, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки (ч.1 ст.254 ГПК України).
У цьому разі суд має перевірити  дотримання прокурором вимог ч.4 ст.53 ГПК України та ст.23 ЗУ “Про прокуратуру”.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у вкладі Колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.04.2019р. у справі №911/1292/18 (пункт 33).
У даному випадку фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності щодо суспільно значимого питання, а саме: поновлення прав держави на розпорядження нежитловою будівлю площею 812 кв.м, яка окрім іншого є пам`яткою містобудування та архітектури місцевого значення.
Прокурор вважає, що незаконне подовження дії договору оренди з неналежним орендодавцем, підриває економічні інтереси держави та спричиняє державі збитки, а бездіяльність органів державної влади із вказаного питання обумовлює необхідність звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі цих органів.
Не вживання компетентним органом заходів упродовж розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу (постанова Великої Палати Верховного суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).
У апеляційній скарзі прокурор констатує, що апеляційну скаргу подано в інтересах Фонду державного майна України та регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області, оскільки в силу положень ЗУ «Про Фонд державного майна України», «Про оренду державного та комунального майна», «Про управління об`єктами комунальної власності» вказані органи уповноважені державою на розпорядження, зокрема, передачу в оренду об`єктів державної власності.
Враховуючи вкладене, судова колегія відхиляє безпідставне твердження заявника про те, що прокурор, в даному випадку, фактично здійснює захист державного закладу.
Відповідно до ч.4 ст.23 ЗУ “Про прокуратуру” виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
Одеською обласною прокуратурою на адресу Фонду державного майна України та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях скеровано листи від 24.06.2021 та 29.06.2021, в яких вказано про порушення інтересів держави вказаним рішенням суду. З огляду на те, що вищевказаними органами починаючи з 30.10.2020 не вжито жодних заходів щодо оскарження рішення суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020р. у справі №912/2385/18 викладено висновок про застосування норм права (ч.ч.3,4 ст.23 ЗУ “Про прокуратуру”), що є обов`язковим до врахування господарським судом в силу положень ч.4 ст.236 ГПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”  прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Оскільки подання  апеляційної скарги на судове рішення прокурором  є окремою самостійною процесуальною формою здійснення представництва інтересів держави в суді на підставі ст.23 ЗУ “Про прокуратуру” цей висновок Верховного Суду є повністю застосовним до правовідносин з представництва прокурора у даній справі.
Колегія суддів зазначає, що Фонд державного майна України залучено до участі у даній справі № 916/290/20 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ухвалою господарського суду Одеської області від 17.08.2020.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права та обов`язки, встановлені статтею 42 цього Кодексу (ч. 5 ст. 50 ГПК України).
Між тим, Фонд державного майна України, як учасник даного судового провадження, у строк, визначений ст. 256 ГПК України, не оскаржив зазначене судове рішення від 30.10.2020 в апеляційному порядку, хоча про факт його наявності йому було достеменно відомо.
Наведене є достатнім для ствердження про бездіяльність компетентного органу та наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в даному судовому проваджені, яке реалізоване шляхом подання відповідної апеляційної скарги.
Так само, колегія суддів не вбачає підстав для висновку про порушенням прокурором при зверненні до суду апеляційної інстанції вимог ст.23 Закону України «Про прокуратуру» і в частині здійсненні захисту інтересів держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області, враховуючи що даний орган не приймав участі у справі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.10.2021 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача.
Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що при зверненні з апеляційною скаргою на рішення від 30.10.2020р. прокурор навів достатні підстави представництва інтересів держави в суді, у зв`язку з чим протилежні доводи позивача відхиляються судовою колегією як необґрунтовані.
          В засіданні суду апеляційної інстанції прокурор, представники Санаторію, Фонду держмайна України, РВ Фонду держмайна України  по Одеській та Миколаївській областях, Міністерства охорони здоров`я України підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги та заяви про приєднання до апеляційної скарги.
          Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення.   
          Департамент  культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації свого представника в засідання суду апеляційної інстанції не направив.
           15.04.2021р. на сайті Південно-західного апеляційного господарського суду опубліковано повідомлення за посиланням (https://swag.court.gov.ua/sud4872/pres-centr/news/1106396/) про зупинення відправки судової кореспонденції, у зв`язку з відсутністю асигнувань на оплату послуг з відправки поштової кореспонденції та надсилання учасникам судових проваджень процесуальних документів виключно засобами електронного зв`язку.
          Пунктом 2 наказу керівника апарату  Південно–західного апеляційного господарського суду «Про забезпечення фіксації повідомлення або виклику учасників справи» від 20.04.2021 р. №6-ОД визначено помічникам та секретарям судових засідань використовувати шаблон «Телефонограма» для фіксації повідомлення або виклику учасників судових справ про судове засідання.
 Департамент  культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації був повідомлений про день та місце проведення судового засідання телефонограмою, копія ухвали-повідомлення суду  від 26.10.2021р. була  27.10.2021р. надіслана на електронну  адресу Департаменту. 
Додатково третя особа була повідомлена  про призначення судового засідання на 04.11.2021р. шляхом розміщення на офіційному сайті «Судова влада» 29.10.2021р. публікації про час, місце проведення та дату судового засідання.
Суд апеляційної інстанції ухвалив розглянути справу у судовому засіданні 04.11.2021р. з огляду тієї обставини, що явка учасників справи у судове засідання обов`язковою не визнавалась, та судом апеляційної інстанції вжито усіх заходів для повідомлення учасників справи у способи, що є актуальними та можливими на час вирішення справи судом.
          Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, які з`явились у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, заяви про приєднання  та відзиву на скаргу, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для   задоволення скарги  та заяви про приєднання виходячи із наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, що 01.06.1992р. між Акціонерним товариством “Галаксі” (орендар) та Санаторієм імені В.П. Чкалова (орендодавець) був укладений договір оренди (договір), відповідно до п. 1 якого орендодавець здав, а орендар прийняв в орендне користування строком на 25 років нежилу будівлю, яка знаходиться на балансі санаторію та розташована за адресою: м. Одеса-84, Французький бульвар, 85, балансова вартість складає 189000 карб., кам`яна двоповерхова будівля площею 642 кв.м., з правом викупу.
В п. 5.2 договору сторони узгодили, що реорганізація підприємства «орендодавця», а також зміна власника об`єктів оренди не є підставою для зміни умов чи розірвання цього договору (п. 5.3 договору).
Даний договір набирає чинності та має юридичну силу з дня його підписання сторонами. За відсутності заяви будь-якої зі сторін за три місяця до закінчення строку дії цього договору про його розірвання, останній вважається пролонгованим на невизначений строк (п. 7 договору).
Додатком до цього договору є Перелік будівель, які опалюються від котельної санаторію імені В.П. Чкалова.
В матеріалах справи також містить додаток № 3 до договору – Розрахунок загальної суми орендних платежів.
05.07.1994р. між АТ “Галаксі”, Дочірньою фірмою “Укренерджі” та Санаторієм імені В.П. Чкалова було укладено угоду № 1 про заміну сторони в договорі оренди, відповідно до якої всі права та обов`язки орендаря об`єкту за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85, були передані Дочірній фірмі “Укренерджі”.
05.08.1997р. між товариством з обмеженою відповідальністю “Інтерім Сервіс” Дочірньою фірмою “Укренерджі” та Санаторієм імені В.П. Чкалова укладено угоду № 2 про заміну сторони в договорі оренди, відповідно до якої всі права та обов`язки орендаря об`єкту за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85, були передані ТОВ “Інтерім Сервіс”.
26.03.2007р. між товариством з обмеженою відповідальністю “Інтерім Сервіс” та Клінічним санаторієм імені В.П. Чкалова м. Одеса укладено Договір про внесення змін до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 01.06.1992р., відповідно до якого зокрема, пункт 1 договору оренди викладено в такій редакції:
“1. Орендодавець здав, а орендар прийняв в орендоване користування на 25 років нежилу будівлю, яка знаходиться на балансі санаторію та розташована за адресою: м. Одеса-84, Французький бульвар, 85, балансова вартість складає 189000крб., кам`яна двоповерхова будівля, площею 735,5 кв.м., з правом викупу.
Мета використання об`єкта: розміщення офісу підприємства”.
Також погоджено пункт 3 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 01.06.1992р., викласти в такій редакції: “Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою КМУ від 04.10.1995 р. № 786 (зі змінами та доповненнями, внесеними Постановою КМУ від 27.12.2006 р. № 1846) і становить без урахування ПДВ за місяць розрахунку січень 2007 р.: 13559,06 грн.”.
Сторони також погодили, що на відношення, не врегульовані цими змінами, розповсюджуються умови договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.06.1992р.
27.05.2008р. Державний заклад «Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова МОЗ України направив Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Одеській області лист № 291/01, в якому повідомив, що спірний договір не відповідає положенням    ЗУ “Про оренду державного та комунального майна” та іншим нормативно-правовим актам. ТОВ “Інтерім Сервіс” неодноразово з 2007 року було запропоновано звернутися по укладенню договору оренди з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області. Санаторій просив укласти договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, з ТОВ “Інтерім Сервіс”, в якому санаторій буде вважатися балансоутримувачем.
У відповідь на вказаний лист Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області листом № 11-10-02978 від 10.06.2008р. повідомило, що пакет документів щодо укладання договору оренди від ТОВ “Інтерім Сервіс” до Регіонального відділення не надходив. У разі надходження документів від ТОВ “Інтерім Сервіс” буде розпочата процедура укладання договору оренди у порядку, встановленому чинним законодавством.
Згідно з довідкою Міністерства охорони здоров`я України від 27.07.2015р. №1201-06/275/23975, останнє підтверджує, що будівлі та споруди Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені    В.П. Чкалова», які розташовані за адресою м. Одеса, Французький бульвар,85 є державною власністю і закріплені за бюджетним закладом на праві оперативного управління, в т.ч. Дача Маразлі 1880 рік забудови.
09.02.2017р. Державний заклад «Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова» МОЗ України направило на адресу ТОВ “Інтерім Сервіс” лист № 15/01, яким повідомив, що 31.05.2017р. закінчується термін дії оренди за договором оренди від 01.06.1992р.; договір оренди є розірваним з 31.05.2017 р.; згідно чинного законодавства передача майна повинна проводитись згідно акту приймання-передачі. Додатково повідомлено, що майно не є власністю Санаторію; при наявності бажання ТОВ “Інтерім Сервіс” взяти в оренду дане приміщення, необхідно керуватися ст. 9 ЗУ “Про оренду державного та комунального майна” та звернутися з проханням до Регіонального Фонду державного майна в Одеській області. Заборгованість станом на 01.02.2017р. складає 74    942,24 грн.
Вказаний лист містить рукописний напис (мовою оригіналу): “Получил Пелешенко 10.02.2017г.”.
13.05.2017р. за вих. № 12/05/05 ТОВ “Інтерім Сервіс” направило Державному закладу «Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова» МОЗ України лист, в якому посилаючись на ст. 777 ЦК України та ч. 3 ст. 17 ЗУ “Про оренду державного та комунального майна” просило продовжити строк дії Договору оренди на 10 років та врахувати зміну профілю використання будівлі з офісу на розміщення кафе, що не здійснює продаж товарів підакцизної групи (“зелене кафе” - територія правильного харчування та здорового способу життя для всієї сім`ї).
Вказаний лист отримано Державним закладом «Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова» МОЗ України 15.05.2017р. - вх. № 4/01-54.
31.05.2017р. Державний заклад «Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова» МОЗ України направив на адресу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області лист, в якому повідомив, що не заперечує щодо продовження договору оренди з метою розміщення кафе, що не здійснює продаж товарів підакцизної групи. Також, цим листом відповідач повідомив, що заборгованості перед бюджетом Санаторій немає. Невід`ємні поліпшення орендаря відсутні, перебудови не проводились. Зміна площі орендованих приміщень відбулась в результаті проведення технічної інвентаризації будівлі, в результаті якої були усунуті технічні неточності. Враховуючи необхідність відновлення будівлі-пам`ятки Санаторій не заперечує щодо проведення ТОВ “Інтерім сервіс” заходів з реабілітації будівлі за рахунок коштів орендаря за умови додержання вимог чинного законодавства.
27.06.2017р. Управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації листом вих. № 0113/1641сп повідомило, що не заперечує щодо оренди будівлі-пам`ятки, загальною площею 812,0 кв.м, ТОВ “Інтерім сервіс” з метою розміщення кафе.
14.08.2017р. Міністерство охорони здоров`я України листом повідомило про опрацювання листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області від 13.06.2017р. щодо продовження дії договору оренди від 01.06.1992р. та зазначило, що Комісія з розгляду документів стосовно питань оренди нерухомого державного майна, що належить до сфери управління МОЗ України, не погоджує продовження договору оренди від 01.06.1992р.; ТОВ “Інтерім сервіс” може звернутися до орендодавця об`єктів державної власності з повним пакетом документів, які подаються орендодавцеві для укладання договору оренди майна, для можливості укладення нового договору оренди з урахуванням вимог чинного законодавства.
22.04.2019р. відповідач звернувся до позивача з листом № 90/01, в якому вимагав звільнити займане приміщення або укласти договір оренди, керуючись ЗУ “Про оренду державного та комунального майна”, оскільки 09.02.2017р. позивача було повідомлено про розірвання договору оренди як не пролонгованого.
Листом № 191/01 від 10.07.2019р. відповідач повідомив, що балансова вартість нежитлової будівлі, що перебуває у користуванні ТОВ “Інтерім Сервіс” складає 17 624 054,00 грн., загальна площа нежитлової будівлі складає 812 кв.м.
Листом № 316/01 від 19.09.2019 р. відповідач повторно звернувся до відповідача з вимогою про звільнення займаного приміщення та запропонував укласти договір оренди у відповідності до вимог ЗУ “Про оренду державного та комунального майна”, оскільки 09.02.2017 р. ТОВ “Інтерім сервіс” було повідомлено про розірвання договору оренди як не пролонгованого.
В матеріалах справи також наявні:
технічний паспорт на об`єкт за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85, який виготовлений станом на 21.07.2016 року, в якому загально площа об`єкту становить 875,7 кв.м.
технічний паспорт на об`єкт за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85, який виготовлений станом на 26.05.2017 року, в якому загально площа об`єкту становить 812,00кв.м.
договір добровільного страхування № 216016-1111-0000003 від 24.07.2019р., укладений між ТОВ “Інтерім Сервіс” та ПрАТ “СК “ЄвроінсУкраїна”;
письмові пояснення ОСОБА_1 від 04.03.2020р., адресовані Господарському суду Одеської області, в яких останній пояснює, що 10.02.2017р. він отримав від санаторію Чкалова лист № 15/01 від 09.02.2017р. про розірвання договору оренди, того ж дня лист передано колишньому директору ОСОБА_2 в організацію, в якій він раніше працював.
наказ ТОВ “Інтерім Сервіс” № 12ок від 02.09.2016р. про припинення трудового договору, відповідно до якого менеджер  з інформації ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.
Предметом позову є вимога позивача про продовження договору оренди шляхом укладення договору про внесення змін до спірного договору оренди на той самий строк і на тих самих умовах.
Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги та заяви, особи, яка приєдналась до апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Статтями 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом ст. 759 ЦК України та ч. 1 ст.283 ГК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору ( ст.631 ЦК України).
Відповідно до п. 1 договору строк оренди становить 25 років, отже з урахуванням положень ст. 253, ч. 1 с. 254 ЦК України строк договору оренди спливає 01.06.2017р.
Правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору оренди передбачені ст. 764 ЦК України, якою визначено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
Наведена норма визначає можливість продовження договору оренди на той самий термін. При цьому для такого продовження договору оренди необхідна наявність таких умов: орендар продовжує користування орендованим майном; відсутнє повідомлення однієї із сторін договору, у встановлений строк, про припинення або зміну умов договору.
Матеріалами справи № 916/290/20 підтверджено, що майно, яке є предметом договору оренди від 01.06.1992р., є державним (довідка Міністерства охорони здоров`я України від 27.07.2015р. №1201-06/275/23975), а тому на ці правовідносини поширюється також дія  ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ (що діяв до 01.02.2020).
Даним Законом врегульовано організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.
Згідно зі ст.10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» термін, на який укладається договір оренди, є однією із істотних умов договору оренди.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.
Відповідно до ч. 2 ст. 26 вказаного Закону, договір оренди припиняється в разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.
За приписами ч. 3. ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.
Водночас за положеннями ч. 2 ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ, у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Відсутність такого заперечення як в силу ст. 764 ЦК України, так і за приписами ч. 2 ст. 17 Закону № 2269-ХІІ, може мати прояв у «мовчазній згоді».
Водночас зазначена норма не встановлює форму заяви про припинення договору оренди. Така вимога може бути викладена однією із сторін у листі, телеграмі, факсограмі тощо. Істотне значення у цьому випадку має факт направлення зазначеного повідомлення в межах відповідного строку, а також зміст такої заяви, оскільки вимога обов`язково має бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди.
В свою чергу, чинне законодавство не обмежує сторін у праві заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом всього строку дії такого договору.
Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк на тих самих умовах, то такий договір припиняється.
Наведене узгоджується з правовими позиціями викладеними, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №922/1957/18, від 28.04.2020р. у справі №906/742/18, від 16.07.2019р. у справі №906/744/18, від 13.08.2019р. у справі №916/707/18, від 28.05.2019р. у справі  №911/2980/17.
При цьому, чинне законодавство не містить заборони на повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договірних відносин як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом всього строку дії такого договору. Тому, якщо на дату закінчення строку дії договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.
Такий правовий висновок знайшов своє відображення у постановах Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №906/742/18, №906/743/18, №906/746/18, від 08.07.2019 №906/739/18, від 16.07.2019 у справі №906/744/18, від 03.08.2019 у справі №916/707/18, від 13.08.2019 №906/740/18, від 23.07.2020 у справі №902/862/15, від 22.10.2019 у справі №910/3705/19, від 20.01.2021 у справі №922/1957/19, від 07.07.2021 у справі №910/8465/19, що свідчить про те, що практика касаційного господарського суду у цьому питанні є сталою.
З матеріалів справи убачається, що 09.02.2017р., до закінчення терміну дії договору оренди від 01.06.1992р., відповідач (орендодавець) звернувся до ТОВ “Інтерім Сервіс” (орендаря) з листом № 15/01, яким, повідомляючи про закінчення терміну дії договору № від 01.06.1992р., пропонував звільнити орендоване майно та передати його згідно акту приймання-передачі майна.
Даний лист містить рукописний напис (мовою оригіналу): “Получил Пелешенко 10.02.2017г.”.
Надаючи оцінку вказаному доказу, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з наказом ТОВ “Інтерім Сервіс” № 12ок від 02.09.2016р. про припинення трудового договору, менеджер  з інформації ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, а відтак вручення відповідачем листа № 15/01 від 09.02.2017р. колишньому працівнику орендаря не може вважатися ні належним повідомленням, ні належним надсиланням повідомлення про припинення спірного договору оренди.
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що, в даному випадку, на відправника не покладено обов`язку перевірки тих чи інших документів особи, яка здійснює отримання кореспонденції Товариства, у той час як належна організація фіксації документообігу залежить виключно від такої юридичної особи та носить суб`єктивний характер.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 13 ГПК України: судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій; принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доводити таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Водночас сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Подібну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.
В цьому контексті колегія суддів зазначає, що позивач в порядку ст. ст. 13, 74 ГПК України, за допомогою належних та допустимих доказів не спростував наведених відповідачем обставин щодо вручення листа № 15/01 від 09.02.2017 керівнику Товариства – 10.02.2017р., вручення цього листа та його передача керівнику ТОВа «Інтерім Сервіс» за принципом  вірогідності доказів є обставиною, що визнається доведеною (ст.79 ГПК України).
Відтак, висновок місцевого господарського суду про відсутність доказів належного надсилання орендарю заяви орендодавця про припинення договору, який ґрунтується виключно на обставині звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера з інформації ТОВ “Інтерім Сервіс”, без врахування та надання оцінки наявним в матеріалах справи доказам щодо підстав їх прийняття чи відхилення, не може бути визнаний обґрунтованим.
Здійснюючи апеляційний перегляд оскарженого судового рішення, судовою колегією  враховано правову позицію Великої палати Верховного суду, викладену у постанові від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, згідно з якою, у контексті наведених вище норм Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ, Цивільного кодексу України, заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми Закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин.
Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абз. 3 ч. 3 ст. 202 ЦК України.
Чинне законодавство не містить спеціальних вказівок щодо того, коли орендар вважається повідомленим чи способів такого повідомлення; у договорі сторони також не передбачили будь-які домовленості щодо того, коли вважається здійсненим повідомлення сторони про припинення чи зміну договору.
Разом з тим, орендуючи спірне майно, відповідач (орендар) діє як суб`єкт господарювання в межах господарських правовідносин, забезпечуючи себе необхідними матеріально-технічними ресурсами.
Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства (ч. 2 ст. 3 ГК України).
Здійснюючи підприємницьку діяльність, підприємець вступає у повсякденні відносини з іншими суб`єктами господарської діяльності, а тому останні можуть потребувати оперативної взаємодії з підприємцем у господарській діяльності, зокрема задля проведення переговорів, співпраці у здійсненні прав та виконанні обов`язків, вчинення односторонніх правочинів, можливості обміну інформацією за договором. Звідси, випливає обов`язок підприємця забезпечити доступність власних контактів, у тому числі можливість звернення до підприємця письмово в розумний строк.
Загальний порядок укладання, зміни та розірвання господарських договорів, які вчиняються в письмовій формі, пов`язує момент реалізації учасником правовідносин власного волевиявлення на виникнення, зміну чи припинення правовідносин зі здійсненням ним такого волевиявлення в належний спосіб.
Пунктом 6 статті 3 ЦК України закріплений принцип справедливості, добросовісності та розумності. Зазначений принцип включає, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість та добросовісно вести переговори.
Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин, наведене у ст. 764 ЦК України та ч. 2 ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ, спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця як власника майна володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.
Відповідно до ч. 1 ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Отже, негативні наслідки неодержання підприємцем звернення до нього, якщо таке звернення здійснене добросовісно і розумно, покладаються на підприємця.
Ураховуючи висновки, викладені у постанові від 19.05.2020р. у справі № 910/719/19, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Касаційного господарського суд у складі Верховного Суду, викладеного в постанові від 23.04.2019р. у справі № 904/2997/18, зазначивши, що негативні наслідки неодержання орендарем звернення до нього, якщо таке звернення здійснене добросовісно і розумно, покладаються на орендаря, а факт наявності відповідної заяви орендодавця та доказів її належного надсилання орендарю свідчить про добросовісне звернення орендодавця до орендаря, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства.
Положення ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», як і положення договору оренди від 01.06.1992р., укладеного між сторонами по справі, не ставлять в залежність один від одного факт вчасного повідомлення про намір припинити договір та факт отримання такого повідомлення орендарем, а також зобов`язання власника (орендодавця) перевіряти безпосереднє вручення повідомлення адресату.
Матеріали справи свідчать, що ДЗ “Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова” Міністерства охорони здоров`я України, як орендодавець, добросовісно виконало свій обов`язок щодо доведення інформації про припинення дії договору до орендаря, надіславши останньому, 09.02.2017р. повідомлення про припинення дії договору.
Наявність відповідного повідомлення (заяви) орендодавця та належних доказів його передання орендарю, здійснення подальших дій, направлених на повідомлення позивача про припинення дії договору оренди та звільнення орендованого майна, свідчить про добросовісність звернення орендодавця до орендаря, вчинення відповідачем залежних від його волі необхідних дій у спірних правовідносинах на відміну від позивача, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами за договором оренди від 01.06.1992р. відповідно до приписів чинного законодавства.
Як підтверджується матеріалами справи, ТОВ “Інтерім Сервіс” звернулась до ДЗ “Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова” Міністерства охорони здоров`я України з повідомленням про продовження дії договору в порядку ст. 777 ЦК України, ч. 3 ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна».
Зазначене стало підставою для звернення ТОВ “Інтерім Сервіс” з даним позовом про визнання спірного договору оренди від 01.06.1992р. поновленим (продовженим) на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору оренди передбачені у ст. 764 ЦК України, якою визначено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
Наведена норма визначає можливість продовження договору оренди на той самий термін. При цьому для такого продовження договору оренди необхідна наявність таких умов: орендар продовжує користування орендованим майном; відсутнє повідомлення однієї із сторін договору, у встановлений строк, про припинення або зміну умов договору.
За частиною 2 статті 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ, у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Відсутність такого заперечення як в силу ст. 764 ЦК України, так і за приписами ч. 2 ст. 17 Закону № 2269-ХІІ, може мати прояв у «мовчазній згоді».
Проте, матеріали справи свідчать, що ДЗ “Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова” Міністерства охорони здоров`я України як орендодавець добросовісно виконало свій обов`язок щодо доведення інформації до орендаря про припинення дії договору оренди від 01.06.1992р., а фактично – про заперечення стосовно продовження  користування об`єктом оренди з 01.06.2017р.
Наявність відповідного повідомлення (заяви) орендодавця та належних доказів її надсилання орендарю, вчинення попередніх та подальших дій, направлених на повідомлення відповідача про припинення дії договору оренди та звільнення приміщення, свідчать про вчинення відповідачем залежних від його волі необхідних дій у спірних правовідносинах, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства з дати, наступної за датою закінчення строку дії договору.
Наведене свідчить про відсутність підстав для задоволення позову ТОВ “Інтерім Сервіс”, вимоги якого спираються на твердження про наявність підстав для продовження договору оренди на той же строк та на умовах, викладених у його первинній редакції.
Отже, колегія суддів дійшла до висновку про помилковість висновку місцевого господарського суду щодо доведення позивачем обставин автоматичної пролонгації договору оренди від 01.06.1992р., внаслідок відсутності заяви орендодавця про припинення або зміну умов договору оренди.
Решта доводів та зауважень апелянта та особи, яка приєдналася до апеляційної скарги, зокрема, щодо набрання чинності ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» № 157-IX та зміни порядку укладання договорів оренди державного майна, покладення відповідних повноважень на Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва, не досліджуються  судовою колегією, позаяк наведені положення визначають порядок укладання договору оренди, що могло мати місце у випадку реалізації орендарем переважного права на укладання договору на новий строк, у той час, як даний позов пред`явлено з підстав, визначених ч. 2 ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ.
В спірних правовідносинах мають місце інші обставини та підстави позову.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно із ч.ч.1,2 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та/або резолютивної частини (ч.4 ст.277 ГПК України).
Помилкове зазначення в мотивувальній частині рішення про відсутність підстав для задоволення позову, внаслідок відхилення наявних в матеріалах справи доказів належного повідомлення орендаря про припинення договору, зумовлює необхідність зміни мотивувальної частини рішення  у відповідній частині  постановою апеляційного суду.
З урахуванням вищевикладеного,  апеляційна скарга заступника керівника Одеської обласної прокуратури та заява Державного закладу “Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова” Міністерства охорони здоров`я України  про приєднання до апеляційної скарги підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення господарського суду Одеської області підлягає зміні в мотивувальній частині, із викладенням мотивувальної частини рішення в редакції постанови апеляційного господарського суду від 04.11.2021р. у цій справі.
Відповідно до ч.4 ст.282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
В даному випадку витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення від 30.10.2020р.), покладаються на позивача, оскільки вимоги апеляційної скарги відхилені у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України,
колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:

          Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури та заяву Державного закладу  “Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова” Міністерства охорони здоров`я України  про приєднання до апеляційної скарги -  задовольнити.
          Рішення Господарського суду Одеської області від 30.10.2020р. у справі №916/290/20 змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції постанови апеляційного господарського суду від 04.11.2021р. у цій справі.
          Резолютивну частину рішення Господарського суду Одеської області від 30.10.2020р. у справі №916/290/20 залишити без змін.
          Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерім Сервіс» на користь Одеської обласної прокуратури 3153грн. витрат  зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
          Доручити Господарському суду Одеської області видати наказ із відповідними реквізитами згідно ЗУ «Про виконавче провадження». 

Постанова в порядку ст.282 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття згідно ст.284 ГПК України. 
Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня   складення  повного судового рішення згідно положень ст.ст.287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складений 09 листопада 2021 року.

Головуючий суддя                                                   М.А. Мишкіна 

Суддя                                                                                    О.Ю. Аленін

          Суддя                                                                                   Л.В. Лавриненко