П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

____________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/8232/21	
Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д.
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
за участю секретаря судового засідання - Тутової Л.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної інспекції ядерного регулювання України про визнання дій протиправними, зобов`язання надати копії документів, -
В С Т А Н О В И В:
19.05.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної інспекції ядерного регулювання України, в якому просив суд:
- визнати протиправними дії Держатомрегулювання України щодо відмови у задоволенні запиту до публічної інформації щодо надання запитуваних копій документів;
- зобов`язати Держатомрегулювання України надати, у встановлені Законом України «Про доступ до публічної інформації» терміни та порядку, запитувані копій документів, а саме надати на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1 копії переліків ДІВ (джерел іонізуючого випромінювання), які свого часу надавались разом з іншими матеріалами до Держатомрегулювання для отримання ліцензій на право впроваджувати діяльність з використання ДІВ, а саме:
- КИЛИЙСЬКИЙ СУДНОБУДИВЕЛЬНО-СУДОРЕМОНТНИЙ ЗАВОД (код ЄДРПОУ 01125011);
- ДЕРЖАВНЕ ПИДПРИЄМСТВО ОДЕСЬКИЙ РЕГИОНАЛЬНИЙ ЦЕНТР СТАНДАРТИЗАЦИИ, МЕТРОЛОГИИ ТА СЕРТИФИКАЦИИ (код ЄДРПОУ 04725970);
- ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВИДПОВИДАЛЬНИСТЮ НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ ПИДПРИЄМСТВО БЛАСДОЗ (код ЄДРПОУ 33311685).
          В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 12.01.2021 р. він направив на електронну адресу відповідача  запити до публічної інформації, в яких просив надати на його електронну адресу копії переліків ДІВ (джерел іонізуючого випромінювання), які свого часу надавались разом з іншими матеріалами до Держатомрегулювання для отримання ліцензій на право впроваджувати діяльність з використання ДІВ (джерел іонізуючого випромінювання), проте листом Державної інспекції ядерного регулювання України від 15.01.2021р. № 28-16/561-05 йому було відмовлено у задоволенні запиту до публічної інформації. Таку відмову позивач вважав протиправною, оскільки фактично йому було відмовлено у доступі до публічної інформації, оскільки закон передбачає, що розпорядник інформації не може відмовити у наданні копії документу, а доступ можна обмежити лише до інформації у цьому документі, якщо інформація з обмеженим доступом. Позивач зазначав також, що відмовляючи в наданні інформації, відповідач не обґрунтував свою відповідь належним чином, не застосував трискладовий тест щодо віднесення  інформації до службової.
          Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року, ухваленим в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .
          Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що він запитував копію документів, доступ до яких не може бути обмеженим, оскільки обмежується доступ до інформації, а тому сам факт наявності у відповідача - розпорядника інформації документу що запитується, є необхідним та достатнім для задоволення запиту на отримання документу, що запитується.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції на підставі неіснуючих критеріїв для відмови у наданні запитуваних документів, протиправно відмовив у задоволенні позовних вимог. При цьому апелянт зазначає, що відповідач зобов`язаний відокремити відкриту інформацію від інформації з обмеженим доступом, та надати всю інформацію, яка є відкритою.
          Держатомрегулювання України надало відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на доводи, що узгоджуються із висновками суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Держатомрегулювання України також надало заяву про апеляційний розгляд справи за відсутності представника.
Учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились, у зв`язку з чим відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, справа розглянута апеляційним судом у відкритому судовому засіданні без здійснення  фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що відповідно до матеріалів справи 12.01.2021 р. ОСОБА_1 надіслав на адресу Державної інспекції ядерного регулювання України запит до публічної інформації, в якому: «У межах Закону України «Про доступ до публічної інформації» просив надати на його  електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1  копії переліків ДІВ (джерел іонізуючого випромінювання), які свого часу надавались разом з іншими матеріалами до Держатомрегулювання для отримання ліцензій на право впроваджувати діяльність з використання ДІВ:
- КИЛИЙСЬКИЙ СУДНОБУДИВЕЛЬНО-СУДОРЕМОНТНИЙ ЗАВОД (код ЄДРПОУ 01125011);
- ДЕРЖАВНЕ ПІДПРИЄМСТВО ОДЕСЬКИЙ РЕГИОНАЛЬНИЙ ЦЕНТР СТАНДАРТИЗАЦИИ, МЕТРОЛОГИИ ТА СЕРТИФИКАЦИИ (код ЄДРПОУ 04725970);
ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВИДПОВИДАЛЬНИСТЮ НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ ПИДПРИЄМСТВО БЛАСДОЗ (код ЄДРПОУ 33311685)» (а.с. 5).
Листом Державної інспекції ядерного регулювання України від 15.01.2021р. № 28-16/561-05із позивачу відмовлено в отриманні інформації, що запитувалась (а.с. 5-зворот).
При цьому у листі від 15.01.2021 року Державна інспекція ядерного регулювання України зазначила, що запитувана інформація відповідно до Переліку відомостей, що становлять службову інформацію в Держатомрегулювання, затвердженого наказом №16 від 23.01.2017 р., статей 6, 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відноситься до службової інформації, є інформацією з обмеженим доступом.
За таких обставин Державна інспекція ядерного регулювання України у листі від 15.01.2021 року  повідомила апелянта про те, що йому відмовлено  у задоволенні запиту  на публічну інформацію.
23.04.2021р. за вих. № 09-17/6868-63із Державною інспекцією ядерного регулювання України, на запит від 18.04.2021 року, апелянту було направлено  копію наказу Державної інспекції ядерного регулювання України № 16 від 23.01.2017р. «Про затвердження Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів та інших матеріальних носіїв, які містять відомості, що становлять службову інформацію, у Державній інспекції ядерного регулювання України» з додатками (а.с. 9-26).
Так, відповідно до копії наказу Державної інспекції ядерного регулювання України № 16 від 23.01.2017р., затверджена Інструкція про порядок обліку, зберігання і використання документів та інших матеріальних носіїв, які містять відомості, що становлять службову інформацію, у Державній інспекції ядерного регулювання України; Перелік відомостей, що становлять службову інформацію Державної інспекції ядерного регулювання України (а.с. 9-зворот).
Відповідно до копії Переліку відомостей, що становлять службову інформацію Державної інспекції ядерного регулювання України (а.с. 10), до відомостей, що становлять службову інформацію Державної інспекції ядерного регулювання України віднесено, зокрема, документи відповідача, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, зокрема якщо вони пов`язані з здійсненням органом  контрольних, наглядових, функцій процесом прийняття рішень, і передують прийняттю рішень (п. 23);  систематизовані відомості про місця використання, зберігання, класифікацію, категоризацію інші характеристики, зокрема і  відритих ДІВ (п. 24).
Також, відповідно до матеріалів справи Державна інспекція ядерного регулювання України прийняла наказ від 15.01.2021 року № 16, яким до відомостей, що становлять службову інформацію у Державній інспекції ядерного регулювання України віднесла інформацію, що міститься в ліцензійних справах та справах про видачу інших документів дозвільного характеру, шляхом доповнення відповідного пункту 25 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію Державної інспекції ядерного регулювання України (а.с. 59).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що на час надання відповіді запитувана позивачем інформація віднесена до службової інформації, доказів протилежного позивачем суду не надано. Також, суд першої інстанції  виходив з того, що відповідач, обмежуючи доступ до запитуваної позивачем інформації, діяв в  інтересах національної безпеки, оскільки розголошення такої інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам, проте позивач жодним чином не зазначив, в чому полягає його інтерес або інтерес суспільства в отриманні такої інформації та яким чином він може переважати шкоду від оприлюднення такої інформації. При цьому суд першої інстанції погодився з доводами позивача про те, що доступ можна обмежити лише до інформації у документі, а не до документу в цілому. Проте, суд першої інстанції звернув увагу, що позивач просив надати саме документ - перелік ДІВ, що в даному випадку є документом, який є сам по собі в повному обсязі є суцільною інформацією з обмеженим доступом, оскільки складається з відомостей про місця використання, зберігання, класифікацію, категоризацію, інші характеристики радіонуклідних ДІВ. 
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Відповідно до ст. 40 Основного Закону, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Відповідно до  статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації (надалі Закон №2939-VI в редакції чинній станом на 12.01.2021 року), публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Згідно із ст. 10 Закону №2939-VI, кожна особа має право:
1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом;
2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається;
3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону;
4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів;
5) на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом.
Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.
Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані:
1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом;
2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом;
3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб;
4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.
4. Зберігання інформації про особу не повинно тривати довше, ніж це необхідно для досягнення мети, задля якої ця інформація збиралася.
Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені.
Частиною 1 статті 13 Закону №2939-VI, встановлено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:
1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;
2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;
3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;
4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.
За приписами ч. 1 ст. 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
При цьому  пунктом 2 частини 1 статті 22 Закону №2939-VI встановлено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у випадках, коли: інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.
Так, відповідно до частин першої та другої статті 6 Закону №2939-VI, інформацією з обмеженим доступом є:
1) конфіденційна інформація;
2) таємна інформація;
3) службова інформація.
Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:
1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;
2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;
3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Відповідно до частини 5 статті 6 Закону №2939-VI, Не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до статті 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до Закону України «Про державну таємницю»), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. Не підлягає обмеженню також доступ до інформації про стан і результати перевірок та службових розслідувань фактів порушень, допущених у сферах діяльності, зазначених у цій частині. Доступ до зазначеної інформації забезпечується розпорядниками інформації відповідно до положень статті 5 цього Закону.
Частиною сьомою  статті 6 Закону №2939-VI встановлено, що обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.
Відповідно до Положення про Державну інспекцію ядерного регулювання України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. № 363, одними з основних завдань Держатомрегулювання є: забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері безпеки використання ядерної енергії та здійснення державного регулювання безпеки використання ядерної енергії.
Відповідно до статті 22 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» державне регулювання безпеки-використання ядерної енергії полягає у забезпеченні безпеки людини, навколишнього природного середовища, ядерних установок та джерел іонізуючого випромінювання та передбачає: 
- встановлення нормативних критеріїв і вимог, що визначають умови використання ядерної енергії (нормування);
- видачу документів дозвільного характеру на здійснення діяльності у сфері використання ядерної енергії (провадження дозвільної діяльності);
- здійснення державного нагляду за дотриманням законодавства, умов документів дозвільного характеру, норм, правил і стандартів з ядерної та радіаційної безпеки, вимог фізичного захисту ядерних установок, ядерних матеріалів, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромінювання, обліку та контролю ядерних матеріалів та інших джерел іонізуючого випромінювання, включаючи примусові заходи (державний нагляд).
За приписами статті 24 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», Держатомрегулювання визначає критерії та вимоги безпеки, додержання яких обов`язкове під час використання ядерної енергії, відповідно до яких розробляються та затверджуються норми, правила, стандарти з ядерної та радіаційної безпеки, норми, правила з фізичного захисту ядерних установок, ядерних матеріалів, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромінювання, нормативно-правові акти з обліку та контролю ядерних матеріалів, застосування гарантій нерозповсюдження ядерної зброї, вимоги щодо управління якістю діяльності з використання ядерної енергії в частині ядерної та радіаційної безпеки.
Закон України «Про фізичний захист ядерних установок, ядерних матеріалів, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромінювання» від 19.10.2000 р. №2064-ІІІ визначає основні засади діяльності фізичних та юридичних осіб з фізичного захисту ядерних установок, ядерних матеріалів, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромінювання.
Відповідно до преамбули вказаного Закону він спрямований на фізичний захист ядерних матеріалів, ядерних установок, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромінювання спрямований на захист інтересів національної безпеки, попередження та припинення диверсій, крадіжки або будь-якого іншого незаконного вилучення ядерного матеріалу, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромінювання, а також зміцнення режиму нерозповсюдження ядерної зброї.
Згідно зі ст. 2 Закону України «Про фізичний захист ядерних установок, ядерних матеріалів, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромінювання» цілями фізичного захисту є, зокрема, створення умов, спрямованих на мінімізацію можливості вчинення диверсії, крадіжки або будь-якого іншого неправомірного вилучення радіоактивних матеріалів та зміцнення режиму нерозповсюдження ядерної зброї, а статтею 3 Закону встановлено, що державна політика з фізичного захисту провадиться на і засадах, зокрема: визнання фізичного захисту одним з елементів забезпечення національної безпеки України та застосування всіма заінтересованими органами державної влади і юридичними особами єдиної, завчасно створеної системи протидії актам ядерного тероризму.
Стаття 18 Закону України «Про фізичний захист ядерних установок, ядерних матеріалів, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромінювання» відносить серед іншого до першочергових вимог фізичного захисту створення умов для захисту інформації з обмеженим доступом.
Відповідно до вимог статті 64 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» оформлення допуску до особливих робіт з ДІВ видається на підставі висновку Служби безпеки України.
Частиною 15 статті 12 Закону України «Про дозвільну діяльність у сфері використання ядерної енергії» встановлено, що орган державного регулювання ядерної та радіаційної безпеки формує ліцензійну справу. Відповідно до п.3 Положення про перелік та вимоги щодо форми і змісту документів, що подаються для отримання ліцензії на провадження окремих видів діяльності у сфері використання ядерної енергії, затвердженого наказом Держатомрегулювання від 06.08.2012 №1453/21765, для отримання ліцензії на провадження окремих видів діяльності у сфері використання ядерної енергії суб`єкт діяльності у сфері використання ядерної енергії подає заяву.
Згідно з п.4 даного Положення до заяви додається, зокрема такий документ, як Перелік джерел іонізуючого випромінювання, який заявник буде використовувати або виготовляти.
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Згідно ст.10 Конвенції , кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року ).
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pincv. The Czec hRepublic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Хоча стаття 10 Конвенції не надає особі загального права доступу до інформації, що перебуває в розпорядженні державних органів, проте таке право може виникнути за певних обставин. Суд узагальнив свою практику в таких справах і встановив 4 критерії, за якими обмеження доступу до інформації може визнаватися втручанням у реалізацію свободи вираження поглядів: (а) мета запитувача або для чого потрібна інформація; (b) природа (характер) інформації; (с) роль запитувача; (d) чи була інформація «готова та доступна». Також таке право буде захищати Європейський суд, якщо інформації не надають всупереч обов`язковому рішенню національного органу, що набуло законної сили.
Стаття 10 Конвенції а також не зобов`язує уряд передавати таку інформацію. Однак таке право або обов`язок може виникнути, по-перше, коли розкриття інформації було передбачене судовим рішенням, що набрало законної сили, і, по-друге, за обставин, коли доступ до інформації - важливий фактор для здійснення особою свого права на свободу вираження поглядів. Чи становить і якою мірою відмова в доступі до інформації втручання у права заявника на свободу слова, слід оцінювати в кожному конкретному випадку та з урахуванням його конкретних обставин» (див.рішення ЄСПЛ у справі «УГОРСЬКИЙ ГЕЛЬСІНСЬКИЙ КОМІТЕТ ПРОТИ УГОРЩИНИ» (MAGYAR HELSINKI BIZOTTSБG V. HUNGARY) Заява № 18030/11 від 08.11.2016 року (§ 39).
Апеляційний суд зазначає, що з аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що держава гарантує фізичний захист ДІВ з метою зміцнення режиму нерозповсюдження ядерної зброї, протидії ядерному тероризму в інтересах національної безпеки України. Фізичний захист відповідно до ст. 18 Закону України «Про фізичний захист ядерних установок, ядерних матеріалів, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромінювання» серед іншого полягає у створенні умов для захисту інформації з обмеженим доступом, оскільки збирання інформації про ДІВ, що використовуються підприємствами та установами, особами, які не мають допуску до особливих робіт з цими ДІВ, особливо враховуючи ситуацію в Україні, суттєво збільшує потенційну загрозу потрапляння ДІВ у незаконний обіг та ризик потрапляння інформації про такі ДІВ до осіб, які потенційно можуть мати злочинні наміри, можливість виникнення аварії радіаційного забруднення території з тяжкими наслідками, потрапляння таких ДІВ у незаконний обіг (перепродаж, виготовлення «брудної бомби») тощо.
Крім того, відповідно до чинного законодавства перелік ДІВ є обов`язковим документом, що надається для отримання заявником ліцензії.
Переліки ДІВ, які заявники (зокрема в цій справі три суб`єкта діяльності у сфері використання ядерної енергії) мають намір виготовляти або використовувати і які свого часу надавались для отримання ліцензії у сфері використання ядерної енергії, відносяться до інформації, що міститься в ліцензійних справах а також до відомостей про місця використання, зберігання, класифікацію, категоризацію, інші характеристики радіонуклідних ДІВ, включаючи відкриті ДІВ, визначені в керівництві з безпеки МАГАТЕ «Регулюючий контроль за джерелами іонізуючого випромінювання» (Regulatory Control of Radiation Sources, Safety Guide, No. GS-G-1.5), і тому відповідно до Переліку відомостей, що становлять службову інформацію в Держатомрегулювання, затвердженого наказом від 23.01.2017 № 16, належать до відомостей, що становлять службову інформацію у Держатомрегулювання.
Запитувана апелянтом інформація стосується ДІВ, які відповідно до Закону України «Про фізичний захист ядерних установок, ядерних матеріалів, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромінювання» потребують, зокрема, посилених заходів з фізичного захисту та інформації про них, а також вимог до персоналу, що здійснюють використання таких ДІВ, в тому числі, оформлення допуску до особливих робіт, який видається на підставі висновку Служби безпеки України.
Апеляційний суд зазначає, що Закон України «Про фізичний захист ядерних матеріалів, ядерних установок, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромінювання» спрямований на захист інтересів національної безпеки, попередження та припинення диверсій, крадіжки або будь-якого іншого незаконного вилучення ядерного матеріалу, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромінювання, а також зміцнення режиму нерозповсюдження ядерної зброї.
Враховуючи наведене та обставини, що інформація про джерела іонізуючого випромінювання не відноситься до інформації доступ до якої не може бути обмежено згідно з Законом України «Про доступ до публічної інформації», апеляційний суд вважає, що відповідач обґрунтовано своїм наказом від 15.01.2021 № 16 відніс інформацію, що міститься в ліцензійних справах, до відомостей, що становлять службову інформацію, та як наслідок  правомірно відмовив у наданні запитуваної інформації.
Апеляційний суд вважає, що втручання у права апелянта на свободу вираження поглядів, яке включає свободу одержувати і передавати інформацію, що полягало в обмеженні доступу до вказаної інформації, було відповідно до Закону №2939-VI, але мало легітимну мету - в інтересах національної безпеки та було пропорційним, дотримуючись справедливої рівноваги між інтересом держави та інтересом позивача, та, в цьому випадку, не становило порушення ст. 10 Конвенції, крім того, орган влади - Державна інспекція ядерного регулювання України виправдав свої дії, навивши обґрунтування рішення.
При цьому, позивач у своєму позові та в апеляційній скарзі жодним чином не зазначив в чому полягає його інтерес або інтерес суспільства в отриманні такої інформації та яким чином він може переважати шкоду від оприлюднення такої інформації.
Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-78, 229, 242, 257, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року у справі №420/8232/21 - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 22.10.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.