ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 630/702/20                                        Головуючий суддя І інстанції Малихін О. О.
Провадження № 22-ц/818/4587/21                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року                                                        м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого                                        Яцина В.Б.,
суддів колегії                                        Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 06 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Малихіна О.О., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Любтинської міської ради Харківської області, Відділ з питань державної реєстрації виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області, Люботинський міський сектор Державної міграційної служби України, Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 , та зняття з реєстрації за даною адресою, 

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 , та зняти з реєстрації за даною адресою.
В обґрунтування позову позивач зазначала, що їй на праві власності належить житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному житловому будинку зареєстровані відповідачі по справі ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , але з моменту реєстрації вони фактично не проживають у житловому будинку, та навіть більше, покинули територію України. В зв`язку з тим, що відповідачі зареєстровані в будинку та не мешкають в ньому, позивач не має змоги повністю розпоряджатися своїм житловим будинком, в тому числі продати чи подарувати його. Саме тому позивач була змушена звернутися з вказаним позовом до суду.
В межах підготовчого провадження ухвалою від 30 березня 2021 року від Державної прикордонної служби України було витребувано інформацію про те, чи перетинали в період з 29 березня 2016 року по 01 січня 2021 року кордон України відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 .
Виступаючи з промовою, позивач ОСОБА_1 пояснила суду, що на початку 2016 року вона на прохання свого чоловіка згодилась зареєстрували у своєму будинку відповідача ОСОБА_2 . Від початку мова йшла про реєстрацію відповідача тимчасово, лише на один рік. Під час відвідування органу ДМС відповідач ОСОБА_2 вмовив її дати згоду на реєстрацію у житловому будинку ще й його дружини та малолітнього сина. Вона погодилась на це, розраховуючи що відповідачі добровільно припинять свою реєстрацію у її будинку після спливу одного року. Натомість відповідачі у 2018 році виїхали за межі України та навіть повернулись до Таджикістану. Вона, ОСОБА_1 , має намір продати житловий будинок або подарувати його своїй дочці, але цьому перешкоджає реєстрація відповідачів у будинку.
Заочним рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 06 травня 2021 року частково задоволено позов ОСОБА_1 .
Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог в задоволенні відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати або внести до нього зміни та визнати громадян ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 (посвідка НОМЕР_1 від 30.10.2013р.), ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 (посвідка НОМЕР_2 від 30.10.2013р.) та їх неповнолітню дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 (свідоцтво про народження НОМЕР_3 від 16.08.2013р.) такими, що втратили право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 та зняти з реєстрації за цією адресою.
Вказала, що оскаржене рішення є необґрунтованим з огляду на неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильність установлення обставин, які мають значення для справи і таким, що внаслідок неправильного дослідження і оцінки доказів та неправильним визначенням відповідно до встановлених судом обставин правовідносин прийнято з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.
Зазначила, що неодноразово у судових засіданнях та в позовній заяві нею було наголошено про відсутність відповідачів на території України, на останньому судовому засіданні органом опіки та піклування Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області навіть було проголошено про взагалі фіктивність реєстрації відповідачів по справі, але суд не взяв до уваги цей факт.
Послалась на те, що, захищаючи права малолітньої особи, до якої позивач не має жодного відношення, рішенням суду порушуються її права як власника будинку, та права її неповнолітньої дитини, бо вона як власник будинку, не може ані продати, ані подарувати власний будинок, навіть не може зареєструвати свою дитину в належному їй житловому будинку без надання згоди органу опіки та піклування. Проте, при розгляді справи Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області не заперечував проти зняття з реєстрації ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Зауважила, що з моменту реєстрації 29.03.2016 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 (посвідка НОМЕР_1 від 30.10.2013р.), ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 (посвідка НОМЕР_2 від 30.10.2013р.) та їх неповнолітня дітина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 (свідоцтво про народження НОМЕР_3 від 16.08.2013р.) в належному їй житловому будинку не проживали жодного дня, спільне господарство не вели, участі у сплаті поточних рахунків не приймали. Актуальні данні, щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 в службі у справах дітей м. Люботин не обліковуються. Відповідно до акта ОСН-4 Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області від 21.01.2021 року вони не проживали за цією адресою з моменту реєстрації, що також підтверджують заяви сусідів від 21.01.2021 громадян ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які за необхідністю можуть надати свідчення у судовому засіданні. Ключи від будинку по сьогодні є тільки в неї.
Учасники справи не скористались правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення районного суду відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи. 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та представника Органу опіки та піклування Самури Л.М., за відсутності інших учасників, належним чином повідомленого про розгляд справи, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності згідно з положенням ст. 372 ЦПК України, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду у повній мірі не відповідає.
Задовольняючи частково вимоги позову, суд першої свої висновки мотивував тим, що з 29 березня 2016 року відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_5 у спірному житловому будинку не проживають та спільним побутом із позивачем ОСОБА_1 не пов`язані, оскільки ніяких стосунків з позивачем не підтримують, відтак припинені обставини, які були підставою для сервітутних відносин. Тому право цих відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.
Суд відмовив у визнанні таким, що втратив право користування житловим приміщенням, малолітньої особи, з огляду на те, що ОСОБА_4 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування житлом, власником якого є позивач. При цьому, малолітня дитина була зареєстрована у спірному будинку за згодою позивача і за місцем реєстраційного обліку, як його батька, так і матері. Малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку.
Щодо вимоги позивача про зняття відповідачів з реєстрації у житловому будинку, то суд відмовив у задоволенні такої вимоги, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється уповноваженим органом державної міграційної служби протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.
Суд апеляційної інстанції не повністю погоджується з такими висновками суду.
Судовим розглядом встановлено, що згідно з договором дарування, посвідченим 03 березня 2009 року Другою державної нотаріальною конторою Харківського району Харківської області за реєстр. № 1-242, житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 , позивачу по даній справі. Право власності позивача на вказаний будинок також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 249910962 від 25 березня 2021 року.
Як вбачається з довідки виконавчого комітету Люботинської міської ради № 03-10/124 від 21 січня 2021 року, в житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані відповідачі - ОСОБА_5 , 1989 р.н., ОСОБА_4 , 2013 р.н., в ОСОБА_2 , 1987 р.н. Записи, внесені до будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_1 , свідчать, що реєстрація місця проживання усіх трьох відповідачів у житловому будинку, який належить позивачу, відбулась 29 березня 2016 року.
Проте, як зазначено в акті, складеному комісією ОСН № 4 м. Люботин від 21 січня 2021 року, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та малолітній ОСОБА_4 фактично не мешкають в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , від моменту реєстрації, тобто з 29 березня 2016 року.
Та обставина, що відповідачі від моменту реєстрації свого місця проживання у спірному житловому будинку фактично в ньому не проживають, підтверджується письмовими поясненнями сусідів ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_9 від 21 січня 2021 року.
Згідно з відповіддю Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 06 квітня 2021 року, в базі даних інформації щодо перетину державного кордону України наявні відомості про те, що громадянин на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , востаннє виїхав за межі території України 16 жовтня 2019 року і від тоді не повертався. Водночас, в базі даних відсутня інформація про перетин державного кордону України в напрямку виїзд/в`їзд громадянами ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
З дослідженого документу вбачається, що відповідач ОСОБА_2 дійсно виїхав за межі території України, що свідчить про добровільне припинення наданого йому позивачем права на проживання у житловому будинку. 
Суд при цьому зазначив, що вказаний документ не підтверджує доводи позивача ОСОБА_1 про виїзд за межі території України інших відповідачів - ОСОБА_3 та її малолітнього сина ОСОБА_4 ..
За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна (частина четверта статті 29 ЦК України).
Верховним Судом у постановах від 04 липня 2018 року в справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18), від 10 квітня 2019 року в справі № 466/7546/16-ц (провадження № 61-37367св18), від 27 червня 2019 року в справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18), від 27 листопада 2019 року в справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року в справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19) викладено правовий висновок про те, що малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. На поважність причин не проживання дитини не впливає і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).
Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірному домоволодінні не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом.
Відповідні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18), № 210/1857/15-ц від 03.04.2019.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Всупереч вказаній нормі ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції не звернув уваги, що згідно з вказаними документами та показаннями свідків, відповідачі, зокрема малолітня дитина, ніколи фактично не мешкали у будинку, який належить позивачу, і тому місце їх реєстрації було лише формальним, таким, що не підтверджує їх фактичне вселення та наступне мешкання у будинку позивача, який ніколи не використовувався для їх проживання.
Тому колегія суддів не погоджується з висновками суду про те, що у цьому випадку порушується захищене гарантіями ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право відповідачів на повагу до свого житла. Суд не з`ясував, що за відсутності фактичного вселення особи до належного власнику житла наступна вимога власника житла про скасування реєстрації їх місця проживання не позбавляє їх права, якого вони за відсутності фактичного вселення так і не набули. За таких обставин згадані законні гарантії збереження житла для неповнолітньої особи та правові висновки ЄСПЛ не є релевантними до обставин цієї справи і тому їх застосування судом першої інстанції було безпідставним. 
З огляду на вищевказані обставини та правове обґрунтування колегія суддів вважає за необхідне захисти право власності позивача, яке є порушеним внаслідок обтяження записом про реєстрацію місця проживання неповнолітньої дитини, яка не набула права користування житловим приміщенням за місцем своєї реєстрації, яка була лише формальним актом, та задовольнити позов в цій частині.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Доводи скарги знайшли своє підтвердження.
Оскільки суд першої інстанції не повністю з`ясував обставини справи, які мають значення для справи, ухвалив своє рішення при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, внаслідок чого неправильно застосував норми матеріального права, то відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України колегія суддів скасовує рішення районного суду в оскарженій частині та ухвалює в цій частині нове рішення про задоволення позову та визнання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 таким, що втратив право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 06 травня 2021 року - залишається без змін.
Визначених у ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат - не встановлено.
Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 06 травня 2021 року - скасувати в частині відмови у визнанні ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 таким, що втратив право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов ОСОБА_1 в цій частині задовольнити.
Визнати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 таким, що втратив право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .
В іншій частині заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 06 травня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 10 грудня 2021 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        А.В. Котелевець.

                                                                       О.М. Хорошевський.