Номер провадження: 22-ц/813/1929/21 
Номер справи місцевого суду: 523/1432/20
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2021 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Дришлюка А.І., 
Громіка Р.Д., 
при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та його адвоката Пеленгян М.А.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення,-

В С Т А Н О В И В:

27 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідач по справі є його братом. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх мати, ОСОБА_3 .. За життя вона склала заповіт, відповідно до якого заповідала все своє майно йому ОСОБА_1 , та його брату, ОСОБА_2 в рівних частках. З часу успадкування 1/2 частини вищевказаної квартири відповідач та його сім`я володіє усім спадковим майном, використовуючи його на свій розсуд. ОСОБА_2 перешкоджає в можливості потрапити до квартири, вселитися до неї позивачу та користуватися. Відповідач змінив замки, а ключі в добровільному порядку надати відмовляється. 
На підставі зазначеного ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд задовольнити його позовні вимоги з наведених у позовній заяві правових підстав. 
В судовому засіданні представник позивача та позивач повністю підтримали позов вказуючи на те, що позивач є власником 1/2 частини квартири і має право також нею користуватися, тоді як відповідач не визнає цього права, створює позивачу перешкоди.
Відповідач в судове засідання не з`явився, судом здійснено всі можливі заходи відповідно до вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України щодо повідомлення про дату, місце та час судового засідання, заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2020 року позов задоволено у повному обсязі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. 
 30 листопада 2021 року від ОСОБА_2 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою, однак вказана заява підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Також колегія суддів враховує, що відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги. Оскільки заяву про відкладення судового засідання подано відповідачем ОСОБА_2 , який є апелянтом по справі, то судова колегія вважає, що з метою дотримання строку розгляду апеляційної скарги, встановленого ч. 1 ст. 371 ЦПК України клопотання про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню. 
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. 
Колегія суддів враховує, що ОСОБА_2 , як ініціатор провадження на цій стадії, повинен проявляти процесуальну зацікавленість рухом своєї скарги та її розглядом. 
Виходячи з клопотання, поважність причин неявки ОСОБА_2 судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, заперечення на апеляцію позивача ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню за таких підстав.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено, що   ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні належною йому на праві спільної часткової власності квартирою. Тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача усунути позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою  шляхом його вселення та зобов`язати їх передати комплект йому ключів від даної квартири.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
При цьому згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати будь-яких усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08 вересня 2021 року, справа №643/180/17 (провадження №61-12515св20).
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
На обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що відповідач порушує його права, як співвласника квартири, оскільки він не надає йому ключі від квартири, перешкоджає йому у вселенні до квартири, та, як наслідок, у користуванні квартирою.
Відповідно до положень ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно із ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом першої інстанції встановлено, що постановою Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину майна у вигляді квартири АДРЕСА_1 . 
Інша 1/2 частина квартири належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.12.2007р..
Позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався до правоохоронних органів з приводу перешкоджання у доступі до належної йому частини квартири з боку брата.
Згідно листа від 27.12.2019 року вих. №39/19388, складеного за результатами розгляду звернення Суворовського ВП м. Одеси ГУ НП в Одеській області, позивачу було рекомендовано звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.
Встановивши, що позивач є співвласником майна, а відповідач чинить йому перешкоди у користуванні власністю, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами та вірно застосувавши положення ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 319, 356, 358, 383, 386, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР, якими врегульовані спірні правовідносини, що склалися між сторонами, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення позивача.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позовних вимог   ОСОБА_1 , так як він не чинив позивачу перешкоди у користуванні квартирою, апеляційним судом не приймаються до уваги, оскільки суду не надано доказів на підтвердження даних обставин.
Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Посилання відповідача на те, що ним було подано касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року (справа №523/6103/16-ц) по справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Четверта одеська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання, скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності у порядку спадкування за заповітом, за яким за ОСОБА_1 було визнано право власності на 1/2 частину майна у вигляді квартири АДРЕСА_1 , не заслуговують на увагу, оскільки на даний час вказана постанова не скасована та є чинною.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не зазначив яким чином оскаржуване рішення суду, порушує його права.
Доводи апеляційної скарги висновок районного суду, не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б дійсно ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини, внаслідок чого не можуть бути достатньою обставиною для скасування або зміни рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).  
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 08 грудня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький 

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік