Справа № 127/17970/20
Провадження № 22-ц/801/2067/2021
Категорія: 9
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 жовтня 2021 року	Справа № 127/17970/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.
з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу №127/17970/20
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного виконавця Турського Олександра Віталійовича, третя особа - Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Рудик Людмила Вікторівна про визнання недійсною постанови приватного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок боргу, про визнання недійсним акту приватного виконавця про передачу майна стягувачу в рамках боргу, про визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно
за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Іващука Віктора Анатолійовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Антонюка В.В.,
встановив:
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного виконавця Турського О.В., Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л. В. про визнання недійсною постанови приватного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок боргу, про визнання недійсним акту приватного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок боргу, про визнання недійсними рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
Позов мотивований тим, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , 06.09.2006 р. був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 2325. За час спільного проживання у них народились двоє дітей: син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 06.05.2016 р. шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було розірвано. 
Під час перебування в шлюбі подружжя набуло спільне майно, а саме: земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0392 га., кадастровий номер: 0510137000:03:064:0406 (на даний час адреса: АДРЕСА_2 ). На зазначеній земельній ділянці вони спільно побудували садовий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Свідоцтво було видано на ім`я ОСОБА_2 , оскільки земельна ділянка була оформлена на неї.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.12.2018 р. у справі № 127/14517/16-ц спільне майно подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було поділено між сторонами відповідно до 3-го варіанту розподілу, який міститься у додатках №14 та 15, висновку експерта № ОС-278 від 09.02.2018 року. Зазначене рішення набрало законної сили відповідно до Постанови Верховного суду від 06.04.2020 року.
Позивач зазначає, що на момент винесення Верховним судом постанови від 06.04.2020 року в Україні діяв введений карантин та режим надзвичайної ситуації в зв`язку із коронавірусом, тому він не мав змоги звернутись до реєстратора та зареєструвати своє право власності на частину садового будинку та земельної ділянки, яку отримав за рішенням суду.
Після послаблення карантину, 17.08.2020 р. представник ОСОБА_1 за довіреністю звернулася до державного реєстратора щодо реєстрації права власності на виділене позивачу майно на підставі рішення суду і дізналася, що право власності на вищевказані земельну ділянку і садовий будинок зареєстровано ще 28.12.2019 р. за матір`ю ОСОБА_2 - ОСОБА_3 і для проведення реєстрації, спочатку потрібно скасувати запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 .
Як зазначає позивач, ОСОБА_2 та її мати - ОСОБА_3 , маючи умисел на неправомірне заволодіння часткою садового будинку та земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , вирішили здійснити перереєстрацію права власності на майно на ОСОБА_3 , щоб унеможливити виконання рішення суду у справі № 127/14517/16-ц. На думку позивача, для цього було використано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05.09.2017 р. у справі № 127/18601/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в сумі 1 409 524 гривні 34 копійки. На стадії примусового виконання зазначеного судового рішення, приватним виконавцем Турським О.В. відкрито виконавче провадження і винесено постанову від 09.12.2019 р. про передачу стягувачу ОСОБА_3 майна в рахунок погашення боргу, а саме садового будинку, загальною площею - 147,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки, площею 0,0393 га., кадастровий номер 0510137000:03:064:0406, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та складено акт від 09.12.2019 р. про передачу майна стягувачу ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу. На підставі зазначених документів приватного виконавця Турського О.В. за заявою ОСОБА_3 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.12.2019 р., індексний номер 50529335 та індексний номер 50529762 про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на садовий будинок та земельну ділянку. 
Позивач вважає зазначені правочини (постанову приватного виконавця, акт і рішення приватного нотаріуса) незаконними та такими, що порушують його право власності на частку спільно нажитого майна подружжя, набутого ним за час шлюбу з ОСОБА_2 . На думку, позивача приватний виконавець Турський О.В. не мав права приймати постанову і акт про примусову передачу майна стягувачу, оскільки у нього не було необхідних повноважень на розпорядження цілим об`єктом нерухомого майна, а позивач, у свою чергу, не надавав згоди на примусову реалізацію майна. Крім того, позивач зазначає, що при винесенні приватним виконавцем постанови та акту про передачу майна стягувачу та при винесенні приватним нотаріусом рішення про державну реєстрацію права власності на садовий будинок та земельну ділянку за ОСОБА_3 була порушена процедура вчинення виконавчих дій щодо нерухомого майна, в якому зареєстровані чи проживають неповнолітні діти, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом, в якому позивач просить:
- визнати недійсною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О.В. від 09.12.2019 р. про передачу стягувачу ОСОБА_3 майна в рахунок погашення боргу, а саме: садового будинку, загальною площею - 147,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки, площею 0,0393 га., кадастровий номер 0510137000:03:064:0406, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;
-визнати недійсним та скасувати Акт приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О.В. від 09.12.2019 р. про передачу стягувачу ОСОБА_3 майна в рахунок погашення боргу, а саме: садового будинку, загальною площею - 147,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки, площею 0,0393 га., кадастровий номер 0510137000:03:064:0406, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;
-визнати недійсним та скасувати рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень від 28.12.2019 р., індексний номер 50529335, про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на садовий будинок, загальною площею - 147,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , винесене приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л. В.;
-скасувати запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 34925683 від 28.12.2019 р., вчинений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на садовий будинок, загальною площею - 147,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;
-визнати недійсним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.12.2019 р., індексний номер 50529762, про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,0393 га, кадастровий номер 0510137000:03:064:0406, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , винесене приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В.;
-скасувати запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 34926170 від 28.12.2019 р., вчинений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,0393 га., кадастровий номер 0510137000:03:064:0406, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Судові витрати просив стягнути солідарно із відповідачів на його користь.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від  26 липня 2021 року у складі головуючого судді Антонюка В.В. у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту порушених прав, оскільки враховуючи характер і зміст спірних правовідносин належними і ефективними способом захисту порушеного права в даному випадку суд визначає наступні: витребування майна з чужого незаконного володіння, або відшкодування вартості незаконно набутого майна попереднім власником. Жодна із перелічених позовних вимог не була заявлена позивачем.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та позиції учасників справи у відзивах на неї та у судовому засіданні

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Іващук Віктор Анатолійович просить рішенняВінницького міського суду Вінницької області від  26 липня 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на невідповідність рішення суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що висновки суду є помилковими та такими, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права, неправильному тлумаченні правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права до цих правовідносин і зокрема щодо способу захисту порушеного права та ефективності захисту цим способом, що призвело до ухвалення незаконного рішення.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Скржешевський М.С. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення.
Від інших учасників справи відзиви на апеляційну скаргу не надходили.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Іващук В.А. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Скржешевський М.С. в судове засідання не з`явився, 05.10.2021 від нього на адресу Вінницького апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі.
Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість проведення судового розгляду у відсутність осіб, які не з`явилися. 

Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшов висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з огляду на таке.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що  18 квітня 2019 року набрала законної сили постанова Вінницького апеляційного суду від 18.04.2019 р. у справі № 127/14517/16-ц, якою було залишено в силі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.12.2018 р. про поділ майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме садового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою - АДРЕСА_2 . Дане спільне майно подружжя було поділено наступним чином: виділено в натурі ОСОБА_1 : гараж-1, кімнату 1-2, частину проходу 1-5 (1/2), кімнату 1-6, кімнату 1-7, туалет 1-8, вигрібну яму № 1 (1/2), колодязь № 2 (1/2), земельну ділянку розміром 0,0162 га., позначену на плані жовтим кольором; виділено відповідачу ОСОБА_2 : коридор 1-1, кухню 1-3, санвузол 1-4, частину ходу 1-5 (1/2), гардеробну 1-9, кімнату 1-10, кімнату 1-11, ганок, погріб «п/А», вхід в погріб «п/в», вигрібну яму № 1 (1/2), колодязь № 2 (1/2), земельну ділянку розміром 0,0162 га., позначену на плані-схемі синім кольором. Обов`язок по виконанню робіт влаштування перегородки проходу 1-5 та закладення прорізу між кімнатами 1-1 і 1-2 покладено на позивача ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5707 грн. 50 коп. грошової компенсації за відступ від рівності часток.
Як вбачається із матеріалів виконавчого провадження № 57539216, копії якого наявні в матеріалах справи, ОСОБА_3 звернулась до Приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О.В. із заявою про прийняття до примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05.09.2017 р. у справі № 127/18601/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в сумі 1 409 524 (один мільйон чотириста дев`ять тисяч п`ятсот двадцять чотири) гривні 34 копійки. Приватним виконавцем Турським О.В. було відкрито виконавче провадження, в ході виконання якого виявлено майно боржника ( ОСОБА_2 ), а саме: житловий будинок та розташовану під ним земельну ділянку (кадастровий номер 0510137000:03:064:0406), що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . 29.11.2018 року приватним виконавцем проведено опис та арешт зазначеного нерухомого майна. 09.07.2019 року була складена та подана до ВФ ДП "СЕТАМ" заявка на реалізацію арештованого майна. 02.10.2019 року треті торги з реалізації майна боржника ОСОБА_2 (лота № 374474) не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів (протокол № 434782 від 02.10.2019 року). 09.12.2019 року на підставі повідомлення стягувача ОСОБА_3 про бажання залишити за собою нереалізоване майно боржника приватним виконавцем Турським О.В. винесена постанова про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та складений відповідний акт, які в цей же день рекомендованою поштовою кореспонденцією були направлені на адресу стягувача.
На підставі вищезазначених документів приватного виконавця Турського О.В. за заявою ОСОБА_3 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л. В., винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.12.2019 р., індексний номер 50529335 та індексний номер 50529762 про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на садовий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (копії зазначених рішень містяться в матеріалах справи).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Cтаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Визначаючись щодо заявлених позовних вимог із врахуванням встановлених обставин справи, надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам та наявним в справі доказам, суд першої інстанції виходив із наступного. 
Частиною 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Отже, виходячи зі змісту позовних вимог суд встановив, що позивачем обрано такий спосіб захисту порушених прав, як визнання правочину недійсним.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно з ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Визначаючи правову природу оспорюваних постанови та акта приватного виконавця, суд виходить з того, що Закон України «Про виконавче провадження» допускає, що реалізація арештованого майна на прилюдних торгах може не відбутися. У такому випадку з метою забезпечення права стягувача - учасника виконавчого провадження Закон передбачає відповідний порядок дій, які повинен вчинити виконавець, а саме: повідомити стягувача про те, що арештоване майно не було реалізоване тричі на електронних торгах, та запропонувати стягувачу залишити це майно за собою (частина шоста статті 61 Закону). 
У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. За відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно. (ч.ч.7, 8, 9 ст. 61 Закону). 
З огляду на зазначене, передбачена статтею 61 Закону процедура передачі державним або приватним виконавцем стягувачу нереалізованого на електронних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним або приватним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, що є законними підставами виникнення цивільних прав та обов`язків (п.4 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Однак за своєю правовою природою така процедура разом з відповідними постановою та актом державного або приватного виконавця не може бути ототожнена з процедурою відчуження майна з прилюдних торгів тільки тому, що за результатами проведення прилюдних торгів державний або приватний виконавець також складає акт. 
Таким чином, передача виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, постанова, прийнята виконавцем у результаті цієї процедури, та складений виконавцем акт про передачу майна стягувачу не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 р. у справі № 6-1655цс16.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги аргументи позивача щодо відсутності його письмової згоди на примусову реалізацію майна та порушення у зв`язку з цим ч. ч. 1, 2, 4 ст. 369 ЦК України, оскільки на переконання суду, передача майна стягувачу в рахунок боргу і прийняті в результаті цього постанова і акт виконавця про передачу майна не може визнаватись правочином.
Також суд першої інстанції вірно відхилив аргументи позивача щодо порушення приватним виконавцем Турським О.В. при відчуженні майна ОСОБА_3 в порядку виконання судових рішень вимог ч.3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 Сімейного кодексу України, що закріплюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Згідно з ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
На підставі ч. 3 ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Таким чином, з моменту набрання рішенням суду про поділ майна подружжя законної сили право спільної сумісної власності кожного з подружжя на це майно припинилося, а виділене в натурі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі такого рішення майно - набуло статусу особистої приватної власності.
Дана правова позиція узгоджується з позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 06.02.2020 р. у справі № 698/762/17-ц, відповідно до якої з моменту набрання законної сили рішенням суду щодо поділу майна подружжя таке майно втрачає статус спільної сумісної власності подружжя.
Також заслуговує на увагу правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 21.11.2018 р. у справі № 372/504/17, згідно з якою майно подружжя залишається їх спільною сумісною власністю після розірвання шлюбу і лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
Таким чином, суд приходить до висновку, що з набранням законної сили рішенням суду про поділ майна подружжя і виділення кожному з подружжя часток майна в натурі, право спільної сумісної власності припинилося, тобто у даному випадку з 18.04.2019 р.
Крім того, приватний виконавець був позбавлений можливості встановити право власності на майно іншій особі, визначеної їй на підставі рішення суду, у зв`язку з тим, що виділена позивачеві на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.04.2018 р. частка майна, не була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень, як того вимагають норми ч. 1 ст. 182, абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.
Аргумент позивача про те, що при винесенні постанови і акту про передачу майна стягувачу в рахунок боргу приватним виконавцем була порушена процедура вчинення виконавчих дій щодо нерухомого майна, в якому зареєстровані чи проживають неповнолітні діти спростовується наявністю в матеріалах справи копії дозволу органів опіки та піклування (рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1644 від 27.06.2019 року).
Вирішуючи питання щодо належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушених прав суд першої інстанції вірно зазначив, що:.
Відповідно до ст. 387, ч. ч. 1, 2 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. 
Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.06.2019 р. у справі № 756/13683/16-ц:
«Права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-53цс12). Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».
Зважаючи на вищевикладене, суд не бере до уваги аргументи позивача щодо того, що ОСОБА_3 є недобросовісним набувачем, оскільки позивач не ставив позовну вимогу щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, обравши інший спосіб захисту, а в межах заявлених позовних вимог питання добросовісності або недобросовісності набувача майна не може з`ясовуватися і виходить за межі позову.
Щодо питання належності та ефективності обраного способу захисту порушених прав, суд також враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду висловлений у постанові від 22.10.2019 р. у справі № 923/876/16, відповідно до якого: «Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.».
При цьому, вирішуючи питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту цивільних прав, суд виходить ще й з наступного:
Згідно з ч.1,ч.2 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 16.02.2021 р. у справі № 910/2861/18, відповідно до якого у разі якщо об`єкти нерухомого майна не можуть бути витребувані від особи, яка незаконно заволоділа ними, зокрема, якщо вони відчужені добросовісному набувачу, який набув право власності на нього (стаття 330 ЦК України), то колишній власник нерухомого майна вправі вимагати відшкодування його вартості (п. 2 ч. 3 ст. 1212, ч. 2 ст. 1213 ЦК України).
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про неналежність та неефективність обраного позивачем способу захисту порушених прав, оскільки враховуючи характер і зміст спірних правовідносин належними і ефективними способом захисту порушеного права в даному випадку суд визначає наступні: витребування майна з чужого незаконного володіння, або відшкодування вартості незаконно набутого майна попереднім власником. Жодна із перелічених позовних вимог не була заявлена позивачем.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 р. у справі № 910/10011/19).
Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України ухвалив рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами та випливають із встановлених обставин, та визначив правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, внаслідок чого дійшов законного і обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Доводами скарг, які належним чином не доведені, висновки суду не спростовані.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргупредставника позивача ОСОБА_1 - адвоката Іващука Віктора Анатолійовича залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:  І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник