ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 595/1250/21	Головуючий у 1-й інстанції Тхорик І.І. 	
Провадження № 22-ц/817/1112/21 	Доповідач - Парандюк Т.С.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Парандюк Т.С. 
суддів -  Дикун С. І., Костів О. З., 
за участі секретаря —Сович Н.А.
та сторін —заявника ОСОБА_1 та його адвоката Захарчука Ю.В.; заінтересованої особи ОСОБА_2 та його адвоката Бахіра Р.Д. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 595/1250/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 25 серпня 2021 року, ухваленого суддею Тхорик І.І., повний текст рішення складено 26 серпня 2021 року, за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа — ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису, 

В С Т А Н О В И В:
       у серпні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Захарчук Ю.В., звернувся в суд із заявою про видачу обмежувального припису відносно його батька ОСОБА_2 , в якій просить встановити заходи тимчасового обмеження прав та покласти на ОСОБА_2 строком на шість місяців обов`язки, а саме: заборони ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання з ним за адресою: АДРЕСА_1 ; заборони наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця його проживання (перебування), навчання, інших місць частого відвідування ним; заборони вести із ним листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. 
       В обґрунтування поданої заяви посилається на те, що він проживає разом із матір`ю у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка є їхньою спільною частковою власністю, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 від 25.10.2007 року. У даному житлі зареєстрований та проживає також ОСОБА_2 , який є його батьком. Зазначає, що упродовж цього року він потерпає від психологічного домашнього насильства з боку батька, яке не в змозі терпіти, зокрема - це погрози різного характеру, у тому числі застосування фізичного насильства, залякування, приниження і образи нецензурними словами. Останній постійно вчиняє сварки, для чого використовує будь-які приводи, особливо коли перебуває в стані алкогольного сп`яніння, також і в нічний час. Такі дії ОСОБА_2 вчиняє за місцем їхнього спільного проживання. З даного приводу він неодноразово звертався із заявами до відділення поліції № 2 (м. Бучач) Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області. 12.04.2021 працівниками ВП № 2 (м. Бучач) складено і вручено ОСОБА_2 заборонний припис по факту вчинення домашнього насильства. Окрім того, ОСОБА_2 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за ч. 1, та ч.2 ст. 173-2, а також ч. 1 ст. 182 КУпАП.
       Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 25 серпня 2021 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа — ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису — задоволено частково.
       Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 .
       Встановлено захід тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 та покладено на нього обов`язки, а саме: заборонено вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , контактувати з ним через інші засоби зв`язку, особисто і через третіх осіб, строком на 3 місяці.
       В решті вимог заяви - відмовлено.
       Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднесено на рахунок держави.
        ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на вищевказане рішення суду у якій просив скасувати рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 25 серпня 2021 року та винести нове рішення яким задовольнити заяву у повному обсязі.
       В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції прийшов до не правильного висновку про неможливість задоволення вимог постраждалого, щодо видачі обмежувального припису у вигляді заходів: перебування в місці спільного проживання з постраждалим ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , наближатися на відстань ближче 100 м. до місця проживання, навчання, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 , оскільки позбавляє заявника гарантій на спеціальні засоби правового захисту, які передбачені Законом № 2229-VІІІ.
       Дані заходи не порушують права та свободи ОСОБА_2 , а є цивільно-правовою санкцією, пов`язаною із неправомірною поведінкою ОСОБА_2 .
       Згідно свідоцтва про право власності від 05 серпня 1993 року ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить квартира по АДРЕСА_2 , що свідчить про наявність житла у відповідача.
       При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Суд першої інстанції при винесенні рішення не врахував висновку, щодо застосування відповідних норм права викладені в постанові ВС від 28.04.2020 року № 754/11171/19.
        ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну ОСОБА_2 у якому зазначив, що законом України “Про запобігання та протидію домашньому насильству” не передбачено такого виду обмежувального припису, як заборона особі входити до місця реєстрації (квартири).
       Суд першої інстанції вірно надавши оцінку обставинам справи, зазначив у рішенні, що посилання заявника на вчинення батьком щодо нього домашнього насильства 26, 27 та 28 липня 2021 року не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не підтверджено відповідними доказами. Крім того, заявник не звертався з приводу наведених випадків домашнього насильства до відділення поліції.
       Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанціях вірно зазначив, що не вбачає необхідності для застосування таких заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, як заборона перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою за адресою та заборона наближатися на відстань ближче 100 м до місця проживання (перебування), інших місць частого відвідування постраждалим, оскільки заявником не доведено існування високого рівня вірогідності настання тяжких чи особливо тяжких наслідків вчинення домашнього насильства щодо постраждалої особи, які б свідчили про необхідність встановлення таких заборон, а також застосування максимального строку обмежувального припису - 6 місяців. 
       У судовому засіданні ОСОБА_1 та його адвокат Захарчук Ю.В. апеляційну скаргу підтримали з мотивів, викладених в ній.
        ОСОБА_2 та його адвокат Бахіра Р.Д. апеляційну скаргу ОСОБА_3 не визнали, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
       Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
       Судом встановлено, що ОСОБА_2 є батьком заявника ОСОБА_1 , що слідує із свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Трибухівською сільською радою Бучацького району Тернопільської області 10 квітня 2001 року народження.
       Шлюб між батьками заявника - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано 05 травня 2021 року (свідоцтво про розірвання шлюбу серії серії НОМЕР_3 , видане Бучацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) 05 травня 2021 року).
       За даними будинкової книги для реєстрації громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_1 , у вказаному будинку зареєстровані: ОСОБА_4 , 1974 р.н., та ОСОБА_2 , 1973 р.н.
       Згідно довідки № 275 від 26.05.2021, виданої відділом «Центр надання адміністративних послуг» Трибухівської сільської ради 26 травня 2021, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 20.06.2008 року по теперішній час, що визнається учасниками процесу. 
       Зі змісту заяви про видачу обмежувального припису вбачається, що ОСОБА_2 чинить психологічний тиск на  ОСОБА_1 , який не в змозі терпіти, зокрема - це погрози різного характеру, у тому числі застосування фізичного насильства, залякування, приниження і образи нецензурними словами. З приводу конфліктів ОСОБА_1 неодноразово звертався із заявами до відділення поліції № 2 (м. Бучач) Чортківського районного ВП ГУНП в Тернопільській області.
       Так, постановою Тернопільського апеляційного суду від 03 червня 2021 року визнано ОСОБА_2 винним за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме, у тому, що він:
       - 05 квітня 2021 року біля 09.00 год. в АДРЕСА_1 , вчинив відносно свого сина ОСОБА_1 домашнє насильство, а саме словесно ображав його нецензурними словами та морально принижував, внаслідок чого у останнього виникли побоювання за свою безпеку та здоров`я, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КупАП:
       - 05 квітня 2021 року о 16.00 год. в АДРЕСА_1 , за місцем спільного проживання із своєю сім`єю вчинив відносно свого сина, ОСОБА_1 , домашнє насильство, а саме ображав та морально принижував його, внаслідок чого у останнього виникли побоювання за свою безпеку та здоров`я, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
       - 06 квітня 2021 року близько 05.00 год. за місцем спільного проживання в АДРЕСА_1 , вчинив відносно свого сина, ОСОБА_1 , домашнє насильство, а саме умисні дії психологічного характеру, що полягали в образах та моральному приниженні, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілого ОСОБА_1 , чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
       - 10 квітня 2021 року близько 09.00 год., перебуваючи за місцем спільного проживання в АДРЕСА_1 , вчинив відносно свого сина, ОСОБА_1 , домашнє насильство, а саме умисні дії психологічного характеру, що полягали в образах, моральному приниженні та образою чоловічої гідності, внаслідок чого ОСОБА_1 зазнав душевних хвилювань, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
       - 15 квітня 2021 року о 21.00 год. в АДРЕСА_1 , порушив заборону в будь-який спосіб контактувати зі своїм сином, ОСОБА_1 , що було обумовлено ТЗП від 12 квітня 2021 року, а саме говорив з ним, розпитуючи, чи сплатив останній рахунки за використаний газ у березні, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. За вчинені адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 173-2 КУпАП на ОСОБА_2 накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 170 гривень в дохід держави.
       Так, відповідно до копії термінового заборонного припису стосовно кривдника серія АА № 135500 від 12.04.2021, винесеного ДОП СРПП ВП № 2 (м. Бучач) Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області Куликом О. стосовно ОСОБА_2 у зв`язку зі скоєнням ним домашнього насильства із застосуванням до кривдника таких заходів заборонного припису: заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою строком на 5 діб з 13.00 год. 12.04.2021 до 13.00 год. 17.04.2021.
       Відповідно до постанови Бучацького районного суду Тернопільської області від 17.08.2021 провадження в справі про вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Відповідно до вищевказаної постанови, 05 травня 2021 року близько 08.00 год. ОСОБА_2 за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 , вчинив відносно сина ОСОБА_1 домашнє насильство, а саме умисні дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні в його сторону нецензурною лайкою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю ОСОБА_1 , чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. 
       Згідно постанови по справі про адміністративне правопорушення серії ГАВ № 087442, складеної інспектором СРПП відділення поліції № 2 (м. Бучач) Чортківського районного ВП ГУНП в Тернопільській області Боднаруком І.І. 14 липня 2021 року, ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 182 КУпАП, а саме за те, що він 14.07.2021 о 02.00 год., перебуваючи по місцю проживання, порушував тишу, а саме: голосно слухав музику, чим порушив вимоги ст. 24 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» та на нього накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн.
       Заінтересована особа ОСОБА_2 є учасником АТО, що підтверджує посвідченням серії НОМЕР_4 від 29 квітня 2016 року. 
       Після проходження служби у нього погіршився стан здоров`я, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 288 в КНП «Бучацька ЦПМСД» від 26.02.2021, та виписки з медичної картки стаціонарного хворого № 7782 КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» від 08.07.2021 року.
       Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
       07 грудня 2017 року Верховною Радою України було прийнято Закон України “Про запобігання та протидію домашньому насильству” № 2229-VIII, котрий визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
       Відповідно до частини 2 та 3 статті 3 Закону № 2229-VIII дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на колишнє подружжя; дитину. 
       Пунктом 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII визначено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
       Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоровою особи.
       Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
       Притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП) може бути підставою для застосування заходів обмежувального припису. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц.
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2020 року у справі №753/10840/19 зроблено такий висновок: «Видача обмежувального припису є обов`язковою в разі доказово обґрунтованого постійного використання у безпосередньому спілкуванні або переписці з колишнім чоловіком/дружиною та дітьми погроз, у тому числі фізичною розправою, вживанням щодо них ненормативної лексики, образ та приниження, які кваліфікуються як домашнє насильство у формі психологічного насильства».
       В апеляційній інстанції ОСОБА_2 пояснив, що збуджена його поведінка відносно сина була викликана погіршенням стану його здоров`я після повернення з АТО та смертю матері, а також тим, що хочуть виселити із квартири, в якій проживає більше тридцяти років. Поведінка сина сприяла тим конфліктним ситуація, які відбулись між ними. Він усвідомив повністю свою поведінку і в майбутньому не буде ніяких непорозумінь.
       Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_2 вчиняв щодо свого сина ОСОБА_1 домашнє насильство, яке проявлялось у словесних образах, порушені нічного часу (слухання голосно музики), за що його було притягнуто до адміністративної відповідальності і постанови не скасовані, а тому виніс обмежувальний припис строком на три місяці. 
       Безпідставними є доводи заявника про те, що він і надалі перебуває у стані ризику та страху, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства на даний час.
       Обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб.
       Також не заслуговує на увагу посилання апелянта про те, що суд першої інстанції не правомірно прийшов до висновку про часткове задоволення його вимоги, а саме лишив поза увагою встановлення заборони ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання з ним за адресою : АДРЕСА_1 та заборону наближатися на відстань 100 м до місця його проживання, інших місць часткового відвідування ним.
       Свої вимоги обґрунтовує тим, що його батькові ОСОБА_2 у відповідності до свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 30.07.1993 р. № 187, Чортківським міськрайонним бюро технічної інвентаризації 05 серпня 1993 року, на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності належить квартира АДРЕСА_3 (співвласниками є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 ). 
       Як пояснив у судовому засіданні ОСОБА_2 у вищевказаній квартирі проживає сім`я його сестри, а в квартирі АДРЕСА_4 він проживає більше тридцяти років.
       Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Матеріалами справи доведено, що фактично між батьком та сином виникли конфліктні ситуації на побутовому ґрунті із-за користування квартирою в якій всі проживають. А тому застосування до кривдника обмежувального припису терміном на 3 місяці є достатнім для стабілізації ситуації.
       Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
       Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
       
       Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 25 серпня 2021 року — без зміни.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 19 листопада 2021 року.

Головуюча                                                                        Т.С. Парандюк

Судді:                                                                        С.І. Дикун

                                                                               О.З. Костів