Постанова
Іменем  України 
 
09 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 648/4931/16-ц
провадження № 61-17435св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 (відповідач за зустрічним позовом), ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_3 , Білозерська селищна рада Херсонської області,  Реєстраційна служба Білозерського районного управління юстиції, Комунальне підприємство «Херсонське бюро технічної інвентаризації»,  Головне управління Держгеокадастру у   Херсонській області, 
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 26 грудня 2019 року  у складі судді Кусік І. В., постанову Херсонського апеляційного суду                                     від 22 вересня 2020 року у складі колегії суддів:        Чорної Т. Г., Пузанової Л. В., Склярської І. В.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                   ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в житловому будинку.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 з 04 листопада 2005 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 .
З 2007 року вона з чоловіком проживала в житловому будинку АДРЕСА_1 , зазначеному в плані під літ. Б, загальною площею 38,1 кв. м, який складав частину домоволодіння АДРЕСА_1 , належного батьку чоловіка- ОСОБА_5 , який також проживав в ньому на той час.
В період з 2007 по 2008 роки в результаті спільної праці, за грошові кошти членів сім`ї та власні кошти в будинку літ. Б на АДРЕСА_1 була здійснена реконструкція (капітальний ремонт) будинку.
Таким чином, вартість будинку літ. Б змінилася в сторону збільшення, змінилися і загальна та жила площа будинку, зовнішній вигляд, склад об`єктів домоволодіння.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, заповівши будинок, зазначений      під літ. Б на АДРЕСА_1 , її чоловіку - ОСОБА_4 , який звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, проте ІНФОРМАЦІЯ_2 помер,                     не встигнувши оформити право власності на спадщину. За життя чоловік заповіту не писав, спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є вона (позивачка) та син спадкодавця від першого шлюбу - відповідач ОСОБА_2 .
У зв`язку з тим, що  будинок під літ. Б був реконструйований за її участі у спільній праці членів сім`ї за належні їй грошові кошти, вартість будинку значно збільшилася, позивачка вважає що має право на частку домоволодіння, яка не може входити до складу спадщини після смерті чоловіка.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на частку у домоволодінні, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , розмір якої визначити за допомогою судової будівельно-технічної експертизи.
 
У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання за ним права власності на спірне майно.
Зустрічний  позов мотивовано тим, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 63 від 22 червня 1989 року, ОСОБА_5 на праві власності належало домоволодіння за адресою                           АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці площею 1259 кв. м, що підтверджується актом обстеження від 03 червня 1989 року.
Відповідно до документів 1989 року на земельній ділянці на АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 належав лише один житловий будинок під літ. «А».
Рішенням виконкому Білозерської селищної ради № 66 від 30 травня                      1991 року за ОСОБА_4 було визнано право особистої власності на самовільно побудований двоповерховий житловий будинок, розташований  за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 25                                        від 27 лютого 1992 року було вирішено: відрізати земельну ділянку в АДРЕСА_1 , громадянина ОСОБА_5 у зв`язку з відмовою; наділити земельну ділянку в АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_4 у зв`язку з вводом в експлуатацію двоповерхового житлового будинку; видати громадянину ОСОБА_4 акт відводу та встановлення меж присадибної земельної ділянки площею 0,06 га.
Зазначає, що таким чином ОСОБА_4 набув право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 та право користування земельною ділянкою площею 0,06 га.
Довідкою Виконкому Білозерської селищної ради народних депутатів № 56 від 20 серпня 2002 року підтверджується, що площа земельної ділянки під домоволодінням на АДРЕСА_1 складає 559 кв. м.
Із матеріалів БТІ вбачається, що склад домоволодіння  на АДРЕСА_1 , яке займало площу 559 кв. м, у тому числі під будівлями - 190 кв. м був наступним: житловий будинок літ. «А», уборна літ. «Б», кочегарка літ. «В», літня кухня літ. «Г», навіс літ. «Д», майстерня літ. «Е», гараж літ. «Ж», №1 відмостка, № 2 забор, погріб під двором.
На думку позивача за зустрічним позовом, матеріали інвентарних справ не містять відомостей про те, на підставі чого в подальшому в цих матеріалах частина господарських будівель домоволодіння на АДРЕСА_1 , зокрема, будівлі літньої кухні (літ. «Г») площею 7,7 х 4,97 кв. м, навісу літ. «Д» площею 1.6 х 7,7 кв. м та кочегарки (літ. «В») площею 2,82x1,73 кв. м чомусь не були зазначені в свідоцтві на право власності ОСОБА_4 , а натомість, увійшли до складу сусіднього домоволодіння на  АДРЕСА_1 , перетворившись в подальшому на житловий будинок.
Позивач зазначає, що матеріали інвентарних справ не містять також і відомостей про те, внаслідок чого змінилася в бік збільшення конфігурація та площа земельної ділянки на АДРЕСА_1 за рахунок зменшення площі та зміни конфігурації земельної ділянки на АДРЕСА_1 .
Вважає, що набувши право власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , та право користування земельною ділянкою певної конфігурації та площі, визначеної рішенням виконкому Білозерської селищної ради № 25 від 27 лютого 1992 року і актом відводу та встановлення меж земельної ділянки на АДРЕСА_1 від 03 березня 1992 року, ОСОБА_4 набув право власності на житловий будинок з усіма господарськими спорудами, призначеними для його обслуговування, у тому числі: будівлі літньої кухні (літ. «Г») площею 7,7 х 4,97 кв. м, навісу літ. «Д» площею 1,6 х 7,7 кв. м та кочегарки (літ. «В») площею 2,82x1,73 кв. м, незалежно від того, увійшли чи ні ці господарські споруди до переліку, наведеного в свідоцтві на право власності.
Як наслідок, за договором дарування від 06 березня 2003 року у власність ОСОБА_2 перейшло в цілому домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , тобто відбувся перехід як права власності на всі господарські будівлі, призначені для обслуговування житлового будинку, так і права користування земельною ділянкою у розмірах, набутих попереднім землекористувачем -   ОСОБА_4 .
Зважаючи на викладене ОСОБА_2 просив суд: визнати недійсним свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 03 листопада 2008 року, видане на ім`я ОСОБА_5 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на будівлю літ. «Б» з прибудовами «б», «б 1» та погрібом, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , які в технічному паспорті БТІ від 20 листопада 2008 року, виданому на ім`я ОСОБА_5 , позначені як складові домоволодіння на АДРЕСА_2 .

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Білозерської селищної ради Херсонської області, ОСОБА_3 ,                      ОСОБА_1 про скасування рішень та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно.
Позов мотивований тим, що, набувши право власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 та право користування земельною ділянкою певної конфігурації та площі, визначеної рішенням виконкому Білозерської селищної ради № 25 від 27 лютого 1992 року і актом відводу та встановлення меж земельної ділянки на  АДРЕСА_2 від 03 березня 1992 року,  ОСОБА_4 набув право власності на житловий будинок з усіма господарськими спорудами, призначеними для його обслуговування, у тому числі: будівлі літньої кухні (літ. «Г») площею 7,7 х 4.97 кв. м, навісу літ. «Д» площею 1,6 х 7.7 кв. м та кочегарки (літ. «В») площею 2,82x1,73 кв. м, незалежно від того, увійшли чи ні ці господарські споруди до переліку, наведеного в свідоцтві на право власності. 
Як наслідок, згідно з договором дарування від 06 березня 2003 року у власність ОСОБА_2 перейшла в цілому домобудівля за адресою                        АДРЕСА_2 , тобто відбувся перехід як права власності на всі господарські будівлі, призначені для обслуговування житлового будинку, так і права користування земельною ділянкою у розмірах, набутих попереднім землекористувачем  - ОСОБА_4 .
Натомість, рішенням виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 75 від 25 травня 2006 року було вирішено: визнати житловим будинком літню кухню розміром 7,7 х 4,97 з сіньми розміром 7,7 х 1,6 м на  АДРЕСА_1 з оформленням на ім`я громадянина ОСОБА_5 . 
Тобто, належні позивачу будівлі літньої кухні (літ. «Г») площею 1,1 х 4,97 кв. м та навісу літ. «Д» площею 1,6 х 7,7 кв. м, розташовані на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_2 , виконком Білозерської селищної ради визнав житловим будинком, який належить на праві власності іншій особі -                      ОСОБА_5 та розташований за іншою адресою.
Пунктом 3.7. рішення № 50 від 24 квітня 2008 року виконавчий комітет Білозерської селищної ради фактично продублював власне рішення                             2006 року.
Пунктом 5 рішення № 63 від 29 травня 2008 року виконавчий комітет Білозерської селищної ради вирішив оформити право власності на домоволодіння, господарські будівлі та споруди на ім`я  ОСОБА_5   на АДРЕСА_1 .
Пунктами 1.16 та 3.21 рішення № 124 від 30 жовтня 2008 року виконавчий комітет Білозерської селищної ради визнав за  ОСОБА_5 прибудову до житлового будинку літ. «Б» за адресою АДРЕСА_2 (узаконено прибудову до літньої кухні позивача (літ. «Г» за адресою АДРЕСА_2 )); визнав кухнею приміщення 2-1 в житловому будинку літ. «Б» за адресою АДРЕСА_2 (визнав кухнею приміщення 2-1 в літній кухні позивача (літ. «Г») за адресою АДРЕСА_2 .
Ці рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради ОСОБА_2 вважає протизаконними, оскільки вони порушують його право власності та сприяли оформленню на сторонню особу права власності на належне позивачу майно. Вони прийняті всупереч встановленої законодавством процедури та за межами компетенції органу місцевого самоврядування. 
Зважаючи на викладене, ОСОБА_6 просив суд визнати незаконним та скасувати: пункт 3 рішення виконкому Білозерської селищної ради № 63 від 29 травня 2008 року «Про оформлення права власності»; рішення виконкому Білозерської селищної ради № 75 від 25 травня 2006 року «Про розгляд заяв громадян по індивідуальному будівництву»; пункт 3.7 рішення виконкому Білозерської селищної ради № 50 від 24 квітня 2008 року «Про розгляд заяв громадян по індивідуальному будівництву»; пункт 1.16 рішення виконкому Білозерської селищної ради від 30 жовтня 2008 року № 124 «Про розгляд заяв громадян по індивідуальному будівництву»; пункт 3.21 рішення виконкому Білозерської селищної ради від 30 жовтня 2008 року № 124 «Про розгляд заяв громадян по індивідуальному будівництву»; свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 03 листопада 2008 року, видане на ім`я ОСОБА_5 .
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                       ОСОБА_2 , Реєстраційної служби Білозерського районного управління юстиції, Комунального підприємства «Херсонське бюро технічної інвентаризації», Головного управління держгеокадастру  в Херсонській області про визнання недійсним рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Позов мотивовано тим, що вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вона прийняла спадщину після смерті чоловіка відповідно до статей 1269,1270 ЦК України. 
 
Спадщина в цілому складається з житлового будинку, розташованого за адресою:  АДРЕСА_1 , зазначеного на плані під літ. Б, житловою площею 38,1 кв. м, загальною площею 105,0 кв. м. 
Будинок чоловік успадкував за заповітом після смерті свого батька - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Цей  житловий будинок належав ОСОБА_5  відповідно до свідоцтва про право власності від 03 листопада 2008 року, виданого на підставі рішення виконкому Білозерської селищної ради від 29 травня 2008 року. Цей будинок (літ. Б) був визнаним житловим будинком на підставі рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради від 24 квітня 2008 року № 50. 
Зазначає, що будівля обліковувалася в технічній документації як літня кухня, і складала частину домоволодіння по АДРЕСА_1 . Відповідно до технічної документації житловий будинок під літ. Б в цілому складається з житлової кімнати 1, кухні 2, житлової кімнати 3, прибудови І, коридору II, туалету III. кімнати IV, коридору V.
Зважаючи на те, що між нею та іншим спадкоємцем першої черги                      ОСОБА_2 виник спір щодо спадкового майна, 15 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на частину домоволодінні, виходячи із її участі у спільній праці, як члена сім`ї, та розмірі фактичного внеску в набуття майна, у тому числі за рахунок коштів, які є її особистою приватною власністю.
Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом. В підтвердження реєстрації за ним права власності на об`єкти нерухомого майна, останній  надав до суду: копію технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_1 ; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на  АДРЕСА_2 ; копію витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку на  АДРЕСА_1 . З наданих відповідачем документів вбачається, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та зазначений на плані під літ. Б, що входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 , був протиправно зареєстрований державним реєстратором  Сухановим Д. М. за відповідачем ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як літня кухня під літ. Г домоволодіння АДРЕСА_1 . 
Крім того, з витягу з Державного земельного кадастру вбачається, що земельна ділянка, площею 0,0546 га, на  АДРЕСА_1 зареєстрована 29 серпня 2016 року, кадастровий номер земельної ділянки 6520355100:03:001:0545, і фактично розташована під житловим будинком    літ. Б, який є складовою частиною домоволодіння АДРЕСА_1 , і входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 . 
ОСОБА_1 вважає, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно, зокрема на літню кухню під літ. Г домоволодіння  АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та державна реєстрація земельної ділянки (кадастровий номер 6520355100:03:001:0545) за цією ж адресою в межах, зазначених в кадастовому плані, проведені незаконно, без належних на те правових підстав, з внесенням до реєстрів неправдивих відомостей. 
Зазначає, що незаконність реєстрації вказаних об`єктів полягає в наступному.
В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно підставою виникнення права власності за ОСОБА_2 на домоволодіння  АДРЕСА_1 зазначено договір дарування серія ВЕВ № 980090, посвідчений приватним нотаріусом Луб`янським А. В. 06 березня 2003 року. Однак, зі змісту цього договору дарування вбачається, що дарувальник ОСОБА_4 подарував, а обдарований  ОСОБА_2 прийняв в дар домобудівлю, що розташована за адресою:  АДРЕСА_1 , яка в цілому складалася з житлового будинку літ. А житловою площею 74, 1 кв. м, туалету літ. Б, котельні літ. В, гаражу літ. Г, сараю-майстерні літ. Д, котельні № 1, огорожі № 2, зливної ями № 3. Тобто, про літню кухню під літ. Г у вказаному договорі дарування не йшлося. Відповідно, ОСОБА_2 не отримував в дар від ОСОБА_4 вказаний об`єкт. Крім того, як вбачається з дійсної технічної документації на момент укладення цього договору дарування, такого об`єкта нерухомості як літня кухня під літ. Г за вказаною адресою АДРЕСА_2 взагалі не існувало, тому право власності на цей об`єкт не могло бути зареєстровано за даною особою з вказаних підстав.
Також, 29 серпня 2016 року за вказаною адресою на АДРЕСА_1 була зареєстрована земельна ділянка (кадастровий номер 6520355100:03:001:0545). Виходячи з параметрів даної земельної ділянки відповідно до кадастрового плану, вона частково знаходиться під житловим будинком літ. Б, що є складовою частиною домоволодіння, розташованого на АДРЕСА_1 , який входить до складу вказаної спадщини.
Зазначає, що  право власності на житловий будинок під літ. Б                                                на АДРЕСА_1 ОСОБА_5 набув на підставі рішення виконкому Білозерської селищної ради від 29 травня 2008 року. До цього дня дана будівля обліковувалася як літня кухня і з 1989 року складала частину домоволодіння на АДРЕСА_1 , що підтверджується технічною документацією з інвентарної справи 1989 року.
Таким чином, вказана земельна ділянка не могла бути зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки на цій ділянці знаходиться нерухоме майно, зокрема житловий будинок під літ. Б, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просила:
- визнати недійсним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на житловий будинок, що розташований за адресою:    АДРЕСА_1 за                               ОСОБА_2 , індексний номер 32240875 від 07 листопада 2016 року, прийняте державним реєстратором Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області Сухановим Д. М.;
 - скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований 09 жовтня 2016 року, номер запису про право власності 17301466; 
- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0546 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6520355100:03:001:0545 у Державному земельному кадастрі, проведену Відділом Держгеокадастру у Білозерському районі Херсонської області 29 серпня 2016 року.
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Білозерської селищної ради Херсонської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 134 від 27 листопада 2008 року.
Позов мотивовано тим, що рішенням виконавчого комітету Білозерської селищної ради від 27 листопада 2008 року № 134, що знаходиться в матеріалах інвентарної справи, було скасовано пункт 1.18 рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 23 28 лютого 2008 року «Про порядок розгляду заяв громадян по індивідуальному будівництву»,  як такий, що суперечить чинному законодавству. В результаті скасування Білозерською селищною радою пункту 1.18 власного рішення № 23                               від 28 лютого 2008 року, яке є ненормативним правовим актом органу місцевого самоврядування, добудовані ОСОБА_1 приміщення будинку літ. Б на АДРЕСА_1 обліковуються в інвентарній справі як самочинно збудовані, і право власності на них, як на об`єкт нерухомості, не набуте.
Про існування зазначеного рішення до моменту ознайомлення з матеріалами інвентарної справи її представником, тобто до 17 травня 2017 року вона не знала і не могла знати, оскільки вказане рішення № 134 від 27 листопада           2008 року приймалося Білозерською селищною рад без її відома, і воно не було для неї загальнодоступним. Відомості щодо нерухомого майна, що містяться в інвентарній справі відносяться до інформації з обмеженим доступом і не надаються особі, за якою таке майно не зареєстроване.
ОСОБА_1 вважає, що рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради 27 листопада 2008 року № 134 про скасування пункту 1.18 рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 23                                 від 28 лютого 2008 року є незаконним.
На думку позивачки, строк позовної давності для звернення до суду з вимогою щодо визнання недійсним рішення рішенням виконавчого комітету Білозерської селищної ради від 27 листопада 2008 року № 134 ОСОБА_1  не пропущений, оскільки про наявність оскаржуваного рішення вона дізналася лише 17 травня 2017 року, що підтверджується доданими до цієї позовної заяви письмовими доказами (заявами ознайомлення з матеріалами справи), тобто ні її представник, ні вона сама не знали та могли довідатися раніше про існування рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради від 27 листопада 2008 року № 134. Але приймаючи до уваги дату (давність) прийнятого оскаржуваного рішення, просила поновити строк звернення до суду для захисту порушеного права.
Виходячи з викладених в позовній заяві обставин, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд:
- поновити строк для звернення до суду з позовом про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради від 27 листопада 2008 року №134; 
- визнати недійсним рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради від 27 листопада 2008 року № 134 про скасування пункту 1.18 рішення виконавчого комі Білозерської селищної ради № 23 від 28 лютого 2008 року «Про розгляд заяв громадян по індивідуальному будівництву».
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Білозерської селищної ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення виконавчого комітету селищної ради.
Позов мотивовано тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради народних депутатів від 27 лютого 1992 року № 25    ОСОБА_4 був виданий акт відводу та встановлено межі ділянки площею 0,06 га. Відповідно до вказаного акта, земельна ділянка розташована між земельними ділянками на  АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_3 , має визначену довжину з двох сторін 53,24 м та ширину з АДРЕСА_3 11,0 м, в кінці ділянки 10,0 м. З зазначеного акта також вбачається, що відведення ОСОБА_4 земельної ділянки з суміжними користувачами земельних ділянок не погоджувалось, до їх відома не доводилось, наявність на земельній ділянці будівель та право власності на них відповідальною особою за відведення земель ділянки не перевірялось.
Зазначає, що частина вказаної ділянки пролягла під літньою кухнею літ. Б. (згодом житловий будинок літ. "Б"), яка є складовою частиною домобудівлі АДРЕСА_1 та належала ОСОБА_5 
06 березня 2003 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 домоволодіння АДРЕСА_1 , згідно з договором дарування серії ВЕВ № 980090, посвідчений приватним нотаріусом Луб`янським А. В.
Належність будівлі під літ. "Б" ОСОБА_5 на час прийняття оскаржуваного рішення селищної ради підтверджується свідоцтвом про право особи власності на житловий будинок від 27 червня 1989 року, технічною документацією домоволодіння (за 1989, 2008 р.р.)
Рішенням виконавчого комітету Білозерської селищної ради від 28 лютого 2008 року № 23 (пункт 1.18) узаконено прибудову розміром 4,5x1,9x4,2x7,20 та навіс розміром 3,10x1,90 на АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_5 .
Рішенням виконавчого комітету Білозерської селищної ради від 24 квітня 2008 року № 50 визнано житловим будинком (літ. Б) літню кухню на АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 
30 жовтня 2008 року рішенням виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 124 узаконено самовільно збудовану прибудову до житлового будинку літ. Б розміром 3,65x2,40 м на  АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_5 . Цим же рішенням вирішено вважати приміщення 2-1 в житловому будинку літ. Б площею 13,1 кв. м, кухнею на АДРЕСА_1 , на ім`я  ОСОБА_5 
03 листопада 2008 року, на підставі рішення Білозерської селищної ради                    від 29 травня 2008 року ОСОБА_5 було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно - домоволодіння на АДРЕСА_1 , яке складається з двох житлових будинків літ. А та літ. Б                    з господарськими будівлями та спорудами.
Таким чином, Білозерська селищна рада своїм рішенням № 25 від 27 лютого 1992 року помилково та неправомірно виділила ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,06 га на АДРЕСА_1 , на якій було розташоване нерухоме майно, що належало іншій особі - ОСОБА_5 та рахувалося за іншою адресою, та яке увійшло до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 , спадкоємцем якого є ОСОБА_1 .
Зазначила, що прийняття Білозерською селищною радою народних депутатів рішення від 27 лютого 1992 року № 25 спонукало відповідача ОСОБА_2 до вчинення ним в подальшому інших неправомірних дій, в тому числі, до здійснення незаконної реєстрації прав на вказану будівлю та земельну ділянку, що на сьогоднішній день оскаржуються нею в судовому порядку.
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила:
- поновити строк звернення до суду з позовом про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради народних депутатів від 27 лютого 1992 року № 25 та акта відводу та встановлення меж присадибної ділянки від 03 березня 1992 року;
 - визнати недійсним рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради народних депутатів від 27 лютого 1992 року № 25 в частині відрізання земельної ділянки в АДРЕСА_1 у ОСОБА_5 в зв`язку з відмовою, та в частині нарізання земельної ділянки площею 0,06 га в АДРЕСА_1 ОСОБА_4 в зв`язку з введенням в експлуатацію двоповерхового житлового будинку; 
- визнати недійсним акт відводу та встановлення меж присадибної ділянки на АДРЕСА_1 від 03 березня1992 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 26 грудня 2019 року:
- відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в житловому будинку;
- відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,                   ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно;
- відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Білозерської селищної ради Херсонської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про скасування рішень та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно;
- позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Реєстраційної служби Білозерського районного управління юстиції, КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації», ГУ Держгеокадастру у Херсонській області про визнання недійсним рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, скасування державної реєстрації земельної ділянки задоволено частково. Скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований 09 жовтня 2016 року, номер запису про право власності 17301466 в частині відомостей щодо складу майна, а саме: літня кухня літ. «Г». Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0546 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6520355100:03:001:0545 у Державному земельному кадастрі, проведену Відділом Держгеокадастру у Білозерському районі Херсонської області 29 серпня 2016 року. В задоволенні інших вимог відмовлено;
- відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Білозерської селищної ради Херсонської області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради;
- відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Білозерської селищної ради Херсонської області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення селищної ради.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в житловому будинку, суд першої інстанції зазначив, що  ОСОБА_1  не надала належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних  вимог в цій частині, оскільки на момент набуття права власності на спірне майно вона не була членом родини ОСОБА_5 , її право не порушено.
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , місцевий суд виходив з необґрунтованості його вимог, оскільки позивач не набув прав на будівлю літ. Б, а тому на момент прийняття оскаржуваних рішень Білозерською селищною радою його права та інтереси не були порушені. При цьому суд зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту не забезпечить йому відновлення порушеного права.
Місцевий суд дійшов висновку про те, що вимоги  ОСОБА_1 в частині скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок, підлягають задоволенню в частині скасування відомостей щодо складу майна, а саме підлягає скасуванню запис щодо літньої кухні літ. «Г», оскільки суду не надано належних та допустимих доказів, які б посвічували наявність права власності у ОСОБА_2 на таку частину домоволодіння, як літня кухня літ. «Г».
Задовольняючі частково позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації земельної ділянки, проведену Відділом Держгеокадастру у Білозерському районі Херсонської області, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, які були підставою для державної реєстрації земельної ділянки, в якості вихідних даних про склад майна використовувався технічний паспорт від 27 листопада                        2006 року, який, як встановлено судом, не є правовстановлюючим  документом і містить невірну інформацію щодо складу майна.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду в частині:
- відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до                    ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно; 
- відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до Білозерської селищної ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про скасування рішення та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно; 
- задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Реєстраційної служби Білозерського районного управління юстиції, Комунального підприємства «Херсонське бюро технічної інвентаризації», Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області про визнання недійсним рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Херсонського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 26 грудня 2019 року в оскарженій частині залишено без змін. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції, в оскарженій частині, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У листопаді 2020 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, уточнивши вимоги, просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно; відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до Білозерської селищної ради,         ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про скасування рішення та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно; задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Реєстраційної служби Білозерського районного управління юстиції, КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації», ГУ Держгеокадастру у Херсонській області про визнання недійсним рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, скасування державної реєстрації земельної ділянки скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій                 ухвалили рішення у вказаній частині вимог необґрунтовано, з порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахування існуючих правових висновків Верховного Суду. Суди неповно та неправильно встановили обставини, які мають значення для справи, висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи. 
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Статтею 388 ЦПК Українипередбачено, що судом касаційної інстанції                                              у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи. 
21 грудня 2020 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що згідно з довідкою голови колгоспу «Батумський» від 02 червня 1989 року № 315 ОСОБА_5 виділено земельну ділянку площею 0,09 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.
Згідно з актом від 03 червня 1989 року комісією було встановлено, що на цій земельній ділянці знаходився житловий будинок літ.А, а - сіни, Б - літня кухня, б - навіс, В - навіс, Д - навіс, Ж,З - навіс, Г - сарай, Е - сарай, 1 - водопровід, 2,3,4 - огорожа.
Рішенням виконавчого комітету Білозерської селищної ради від 22 червня 1989 року № 63 вирішено оформити право власності на цілий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 
27 червня 1989 року ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на вказаний будинок.
Із інвентарної справи вбачається, що станом на 27 травня 1989 року за адресою: АДРЕСА_1 , обліковувався житловий будинок літ. А, літня кухня літ. Б, навіси В,Д,Ж,З, сарай літ. Г, уборна літ. И, водопровід №1, огорожа №2,3,4, що належали ОСОБА_5 на праві особистої власності. Загальна площа земельної ділянки під будівлями складала                  843 кв. м.
На аркуші 28 інвентарної справи на домоволодіння АДРЕСА_1 також зазначено план земельної ділянки, що перебувала в користування ОСОБА_5 , з підписом голови Білозерської селищної ради, в межах якої також зазначена літня кухня літ. Б.
Рішенням виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 75                                 від 25 травня 2006 року було вирішено визнати житловим будинком літню кухню розміром 7,7х4,97 м з сіньми, розміром 7,7х1,6 м, на АДРЕСА_3 на ім`я ОСОБА_5 .
Згідно з  рішенням виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 23 від 28 лютого 2008 року пунктом 18.1 узаконено самовільно забудовані прибудови розміром 4,50Х1, 90+4,20Х7,20 м; навіс розміром 3,10Х1,9 м                             на АДРЕСА_1 на ім`я громадянина ОСОБА_5 .
В подальшому 27 листопада 2008 року згідно з рішенням виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 134 за протестом прокурора скасовано пункт 1.18 рішення Виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 23 від 28 лютого 2008 року.
Відповідно до рішення виконавчого комітету Білозерської селищної ради                 № 50 від 24 квітня 2008 року пунктом 3.7. було вирішено визнати житловим будинком літню кухню на АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 .
Згідно з рішенням виконавчого комітету Білозерської селищної ради № 63                 від 29 травня 2008 року вирішено оформити право власності з видачею свідоцтва про право власності на домоволодіння, господарські будівлі та споруди на ім`я громадянина ОСОБА_5 на АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право власності від 27 червня 1989 року погашено, як такий документ, що втратив чинність.
Відповідно до свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого               30 жовтня 2008 року Білозерською селищною радою домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_5 і складається з двох житлових будинків літ. «А» та літ. «Б» з господарськими будівлями та спорудами, на підставі рішення Білозерської селищної ради від 29 травня 2008 року № 63.
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 03 листопада 2008 року, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20784819 від 03 листопада 2008 року, вбачається, що ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому Білозерської селищної ради                № 63 від 29 травня 2008 року на праві приватної власності належить домоволодіння на АДРЕСА_1 . Опис об`єкта: два житлових будинки, господарські будівлі та споруди.
Згідно із заповітом від 02 серпня 2008 року ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробив наступне розпорядження: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зазначений на плані під літ. Б, житловою площею 38,1 кв. м, загальною площею 105,0 кв. м заповів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_4 , чоловік позивачки ОСОБА_1 у встановлений законом строк зверувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5 , проте свідоцтво про право на спадщину за заповітом не отримав, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Спадкоємцями після ОСОБА_4 є його дружина - ОСОБА_1 та син - ОСОБА_2 .
Згідно із свідоцтвом про право власності на домобудівлю від 19 серпня                  1992 року, виданого Білозерською селищною радою згідно з рішенням Білозерської селищної ради № 66 від 30 травня1991 року, ОСОБА_4 належить на праві особистої власності домобудівля за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з житлового будинку літ. «А», туалету літ. «Б», котельної літ. «В», гаража літ. «Г», сараю-майстерні літ. «Д», споруд № 1,2,3.
Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку від 06 березня 2003 року, ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку літ. А. при якому є: туалет літ. Б, котельня літ. В, гараж літ. Г, сарай-майстерня літ. Д, мощення №1, огорожа №2, зливна яма № 3. Цей договір зареєстровано                              27 листопада 2006 року, номер витягу 12663517.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині відмови позовних вимог ОСОБА_1 не було предметом перегляду апеляційним судом та в касаційному порядку не оскаржуються, а тому у вказаній частині не є предметом касаційного перегляду.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині відповідають.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої цієї статті).
 
Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
 
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
 
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
 
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
 
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
 
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
 
Установлено, що  відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку від 06 березня 2003 року ОСОБА_2 отримав в дар від ОСОБА_4 дар домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку - літ. А, туалету - літ. Б, котельні - літ. В, гаражу - літ.Г, сараю-майстерні - літ. Д, мощення № 1, огорожі № 2, зливної ями № 3. 
 
27 листопада 2006 року ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на вказане майно. 
 
Будь-яких правовстановлюючих документів, які б посвідчували право власності ОСОБА_2 на таку частину домоволодіння, як літня кухня - літ. «Г» за адресою:  АДРЕСА_1 ,до суду не надано.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Аналогічні положення закріплено у статтях 60, 212 ЦПК України в редакції 2004 року. 
 
Суди правильно встановили, що відповідно до матеріалів інвентарних справ за адресами: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , висновків експертів № 23/2018 року від 25 червня 2018 року та № 26                        від 29 листопада 2019 року будівля літ. «Б» (по АДРЕСА_3 ) та будівля літ. «Г» - літня кухня (по АДРЕСА_3 ) є одним і тим же об`єктом нерухомого майна. 
 
Отже, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що відсутні правові підстави набуття права власності ОСОБА_2 на будівлю літ. «Г» в складі домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , що фактично є будинком під літерою «Б» за адресою АДРЕСА_1 , а тому не підлягають задоволенню заявлені                      ОСОБА_2 позовні вимоги, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами обставин, які свідчили б про підставність та обґрунтованість його вимог.
З цих же підстав обґрунтованими є висновки судів про протиправність реєстрації державним реєстратором  Сухановим Д. М. за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на таке нерухоме майно, як літня кухня під літ. Г у складі домоволодіння АДРЕСА_1 . 
При цьому, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначили, що оскільки ОСОБА_2 не набув прав на будівлю літ. Б, на момент прийняття оскаржуваних рішень Білозерською селищною радою його права та інтереси не були порушені.
 
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій в оскаржуваній частині вимог  правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги позивача, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення  судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 26 грудня 2019 року, постанову Херсонського апеляційного суду від 22 вересня                      2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                Є. В. Коротенко 
 
А. Ю. Зайцев 
 
                                                                                                            М. Ю. Тітов