КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                                  Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/10765/2021
  
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                                    Справа № 753/14736/20
 
18 жовтня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді    - Кулікової С.В.
суддів                         - Заришняк Г.М.    
                                    -  Рубан С.М.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року, ухваленого під головуванням  судді Горбенко Н.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за борговою розпискою,-
 
в с т а н о в и в:
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за борговою розпискою, в якому просив стягнути з відповідача на його користь основну суму боргу за борговою розпискою від 17.07.2017 року в розмірі 17 200,00 грн., понесені судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 840,80 грн.  та витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн.
Позов мотивований тим, що 17.07.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено правочин у вигляді розписки, відповідно до якої відповідач після отримання акту виконаних робіт та звірки фактично виконаних робіт зобов`язався провести розрахунок на користь позивача, а саме сплатити суму у розмірі 17 200 грн. 
Однак, після отримання акту виконаних робіт, станом на день подання позовної заяви, відповідач не сплатив кошти за виконані роботи відповідно до акту.
Посилаючись на наведене, позивач просив суд позов задовольнити.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інтсанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Апеляційну скаргу обгрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що посилаючись на недоведеність факту отримання коштів у борг, суд першої інстанції не урахував, що до позовної заяви було додано розписку, в якій чітко визначено про намір відповідача провести розрахунок за виконану роботу у сумі 17 200,00 грн. після надання позивачем акту звірки та акту виконаних робіт.
Вказував на те, що суд не урахував його доводи та надані докази. Наявна у справі розписка підтверджує факт отримання коштів і обов'язок відповідача повернути суму коштів у зазначений термін та обумовлений порядок розрахунку. Таким чином, відмовивши у задоволенні позову, суд проігнорував умови розписки і фактично звільнив боржника від виконання зобов'язання і поставив позивача у не вигідне положення.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Євстіфєєв Ю.В. просив апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року - без змін, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.  Зазначав, що твердження в скарзі про те, що розписка підтверджує факт отримання коштів і обов'язок відповідача повернути кошти у зазначений термін та обумовлений порядок розрахунку, не відповідає фактичним обставинам справи та не грунтується на нормах чинного законодавства, оскільки між сторонами не виникло боргових правовідносин.
У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судом встановлено, що 17.07.2017 року відповідачем та позивачем підписано розписку, згідно якої, відповідач ОСОБА_2 , власник квартири АДРЕСА_1 після отримання акту виконаних робіт та звірки фактично виконаних робіт зобов`язався провести розрахунок із виконавцем ОСОБА_1 за мінусом авансу у сумі 17 200 грн. через день після отримання акту.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено того, що у відповідача виникли перед ним боргові зобов`язання грошового характеру саме на підставі боргової розписки, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову з підстав зазначених позивачем у позові.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Відповідно до положень статі 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 стаття 1049 ЦК України).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
При цьому, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Крім того, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
З матеріалів справи убачається, що на підтвердження позовних вимог позивач надав фотокопію розписки від 17.07.2017 року, в якій зазначено, що ОСОБА_2 , власник квартири АДРЕСА_1 після отримання акту виконаних робіт та звірки фактично виконаних робіт зобов`язався провести розрахунок із виконавцем ОСОБА_1 за мінусом авансу у сумі 17 200 грн. через день після отримання акту.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Встановивши, що на обґрунтування своїх позовних вимог позивач не надав суду належні та допустимі докази, не довів їх переконливість, а також не довів наявності обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог, не довів факту укладення саме договору позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.
Суд першої інстанції правильно встановив, що надана позивачем розписка не містить вказівки на отримання відповідачем від позивача грошових коштів у розмірі 17 200 грн. в борг, а також зобов`язання їх повернення.
Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаного висновку суду першої інстанції, тому твердження в скарзі про те, що наявна у справі розписка підтверджує факт отримання коштів і обов`язок відповідача повернути суму коштів у зазначений термін та обумовлений порядок розрахунку, колегія суддів вважає безпідставним.
Доводи апеляційної скарги про те, що до позовної заяви було додано розписку, в якій чітко визначено про намір відповідача провести розрахунок за виконану роботу у сумі 17 200 грн. після надання позивачем акту звірки та акту виконаних робіт, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки як встановлено судом та підтверджується змістом розписки від 17.07.2017 року у ній відсутня вказівка про отримання відповідачем коштів у борг, а також обов`язок повернути кошти. Позивач трактує зміст розписки на власний розсуд, що не відповідає дійсному змісту розписки. З тексту розписки вбачається, що відповідач взяв на себе зобов`язання провести розрахунок з позивачем за виконану роботу за мінусом авансу у сумі 17 200 грн.
Твердження у апеляційній скарзі про те, що суд проігнорував умови розписки і фактично звільнив боржника від виконання зобов`язання є безпідставними, оскільки, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, перевіривши доводи позивача, суд дійшов вірного висновку про відсутність між сторонами правовідносин пов`язаних з невиконанням позичальником умов саме договору позики від 17.07.2017 року (боргових зобов`язань).
При цьому, колегія суддів зазначає, що визначення підстав і предмету позову покладено на позивача, а на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, що і було виконано судом першої інстанції під час розгляду справи. 
Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -
                                                  п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                         Судді: