справа № 753/1434/21           
головуючий у суді І інстанції Котвицький В.Л.
провадження № 22-ц/824/11305/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
12 жовтня  2021 року                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати 
з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Мостової Г.І., 
суддів Сушко Л.П.,  Суханової Є.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження  цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від                   30 квітня 2021 року 
у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
в с т а н о в и в:
У січні 2021 року АК КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 29 серпня 2011 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. 
За умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Своїм підписом у заяві відповідач ОСОБА_1 підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг.
Відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на                     30 листопада 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 48 988 грн                    98 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 39 602 грн 64 коп.,  заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно з статтею 625 ЦК України - 9 386 грн 34 коп., посилаючись на те, що в редакції умов та правил, що почали діяти з 01 березня 2019 року, згідно з пунктом 2.1.1.2.12. сторони дійшли згоди, що в разі порушення клієнтом зобов`язання з погашення заборгованості, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту останній зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4% для картки «Універсальна», 84,0% для картки «Універсальна Голд».  
Враховуючи викладене, позивач АТ КБ «ПриватБанк» в межах заявлених вимог просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за тілом кредиту у розмірі 39 602 грн 64 коп. та судові витрати. 
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 квітня                   2021 року у позові АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції  та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що вирішуючи спір за пред`явленими вимогами АТ КБ «ПриватБанк», судом першої інстанції не враховані надані позивачем докази, з яких вбачається, що відповідач до отримання можливості користуватися кредитними коштами був належним чином повідомлений про умови кредитування. На підставі підписаної анкети-заяви відповідачу видано кредитну картку, встановлено кредитний ліміт. Після отримання картки та ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг відповідач ОСОБА_1 здійснювала дії щодо проведення її активізації, користувалась карткою, а також отримувала кредитні кошти з власної ініціативи. Із розрахунку заборгованості прослідковується, що відповідач ОСОБА_1 користувалась грошовими коштами та вносила платежі на погашення заборгованості, що відображено у колонці наданого розрахунку «сума погашення за наданим кредитом». Внаслідок того, що відповідач        ОСОБА_1 платежі по сплаті боргу вносила нерегулярно та не в повному розмірі, тому в останньої виникла перед банком прострочена заборгованість. Розрахунок заборгованості не спростовано відповідачем, доказів повернення кредиту матеріали справи не містять, а тому суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості за тілом кредиту.
Відповідач ОСОБА_1 , у визначений ухвалою суду строк, не скористалась процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції відповідно до частина 3 статті 360 ЦПК України.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду  у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до протоколу автоматизованої зміни складу колегії суддів від 11 жовтня 2021 року у зв`язку з припиненням повноваженьсудді                     Сержанюка А.С.  визначено склад колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Мостової Г.І.,  суддів Сушко Л.П.,  Суханової Є.М. 
 
Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що 29 серпня 2011 року між банком ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 18).
Позичальнику (відповідачу у справі) видана платіжна картка для авторизації із встановленим кредитним лімітом (а.с. 16, 17).
В анкеті-заяві зазначено, що позичальник (відповідач у справі) згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті баку в мережі інтернет за адресою www.privatbank.com.ua., та Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані для ознайомлення у письмовому вигляді.
На підтвердження обставин приєднання позичальника                        ОСОБА_1 до умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», що викладені на банківському сайті, позивачем до матеріалів позовної заяви долучено Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна COLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, розміщених на банківському сайті: www.privatbank.ua (а.с.19, 20-43). 
Доказів ознайомлення позичальника ОСОБА_1 з тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умовами і правилами надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», з якими вона погодилась при підписанні анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, зокрема, що почали діяти з                          01 березня 2019 року, позивачем не надано.
У зв`язку з порушенням позичальником строків повернення грошових коштів, що встановлені договором та виникненням заборгованості станом на 30 листопада 2020 року, кредитор 20 січня 2021 року звернувся до суду, пред`явивши вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту у сумі 39 602 грн 64 коп.
Відмовляючи в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що із досліджених письмових доказів судом встановлена наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту у розмірі 39 602 грн      64 коп., яку вона фактично отримала на підставі заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг. Проте наданий позивачем розрахунок заборгованості, який містить нарахування боргу по тілу кредиту за період з 25 лютого 2015 року по 30 листопада 2020 року, не відображає чіткі складові вказаної заборгованості, містить розмір відсотків, який суперечить заяві, підписаній відповідачем, у зв`язку з чим не може бути прийнятий судом як належний та допустимий доказ заборгованості відповідача за тілом кредиту.
З такими висновками  суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду  погодитися не може.
Згідно з частинами 1,2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення не відповідає, з огляду на таке.
Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів апеляційного суду, виходить з такого.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 626, стаття 628 ЦК України).
Відповідно до  статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом - стаття 1054 ЦК України.
Кредитний договір укладається у письмовій формі - стаття 1055 ЦК України.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) - частина 1,2  статті 207 ЦК України.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з цим позовом, банк подав до суду підписану анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послугу ПАТ КБ «ПриватБанк», витяг з тарифів банку, витяг з умов та правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідку про видачу відповідачу кредитної картки із зазначенням її номера та строку дії, з перевипуском картки на новий строк (а.с. 16, 17, 18, 19, 20-43). 
Відповідно до частини 1 статті 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення  вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Разом з тим, прийнявши додані позивачем на підтвердження заявлених вимог  письмові докази, суд першої інстанції не дослідив їх у сукупності з розрахунком заборгованості та іншими доказами, які було подано до позовної заяви.
Так, із наданих позивачем письмових доказів вбачається, що факт користування позичальником кредитними коштами та часткове виконання своїх кредитних зобов`язань щодо повернення цих коштів підтверджується розрахунком заборгованості.
Розрахунок заборгованості за договором, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.
Проте, суд першої інстанції не дослідив належним чином наданий позивачем розрахунок заборгованості, не спростував належним чином викладені позивачем обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Не вказав суд першої інстанції у судовому рішенні на правові норми, які унеможливлюють брати до уваги кредитний ліміт, виходячи із суті правовідносин між сторонами.
До того ж, зазначаючи, що банк не надав доказів отримання відповідачем кредиту у вигляді кредитного ліміту, суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідач, згідно з наданих позивачем доказів, погашав кредит, просив перевипустити картку. При цьому відповідач                        ОСОБА_1 , будучи обізнаною про розгляд справи в суді за пред`явленим позовом АТ КБ «Приватбанк», своїх заперечень проти позову не подала.
Отже, вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення учасників справи, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у повному обсязі в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості без оцінки вказаних обставин у сукупності не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.
Надаючи оцінку доказам, що наявні в матеріалах справи, колегію суддів апеляційного суду встановлено, що анкета - заява від 29 серпня                    2011 року, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідка про видачу відповідачу кредитної картки із зазначенням її номера та строку дії вказують на те, що між учасниками справи виникли договірні кредитні правовідносини, за умовами якого банк надав позичальнику ОСОБА_1 позику у розмірі 500 грн., зі збільшенням  кредитного ліміту до 25 000 грн., з видачею позичальнику платіжної картки для авторизації, з перевипуском картки на новий строк, зі строком дії - до останнього дня місяця грудня 2022 року, а остання отримала грошові кошти на платіжну картку та користувалась ними.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір  процентів  та  порядок  їх  сплати  за   договором визначаються  в  договорі залежно від кредитного ризику,  наданого забезпечення,  попиту і пропозицій,  які  склалися  на  кредитному ринку,  строку користування кредитом,  розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений  договором  розмір  процентів  не  може  бути збільшений  банком,  іншою  фінансовою установою в односторонньому порядку.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.  
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У частині 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Якщо в договорі позики чи кредитному договорі встановлено збільшення розміру процентів у зв`язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшена плата за користування позикою (кредиту), слід вважати іншим розміром процентів, встановленим договором відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. 
Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що  розмір і порядок одержання процентів за користування кредитними коштами, збільшений розміру процентів у зв`язку з простроченням сплати боргу, та неустойки поділяються на такі, що встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
В частині договірний зобов`язань правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) - частина першою, другою статті 207 ЦК України. 
Досліджений колегією суддів апеляційного суду укладений сторонами кредитний договір у вигляді анкети-заяви б/н від 29 серпня 2011 року у сукупності з іншими доказами не вказує на те, що умови договору містять домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, у тому числі, що почали діяти з 01 березня 2019 року та передбачають, зокрема відповідальність позичальника щодо сплати процентів від простроченої суми заборгованості відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України за домовленістю сторін в розмірі 86,4% для картки «Універсальна», 84,0% для картки «Універсальна Голд», а також сплати неустойки  (пені) за несвоєчасне погашення кредиту.
Отже, аналіз умов договору сторін та зміст зазначених правових норм не дає підстав для висновку про досягнення сторонами згоди щодо вказаних умов, а тому такий договір не може бути підставою для покладення на позичальника ОСОБА_1 цивільно-правової відповідальності за невиконання позичальником умов кредитного договору в частині сплати процентів за користування кредитними коштами, процентів від простроченої суми заборгованості відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України за домовленістю сторін в розмірі 86,4% для картки «Універсальна», 84,0% для картки «Універсальна Голд», неустойки (пені) за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, та виключає право банка зараховувати внесені позичальником платежів на виконання зобов`язання у рахунок погашення заборгованості за невиконання вказаних умов.
Посилання позивача про приєднання позичальника до викладених на банківському сайті тарифів, умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», якими передбачено розмір та підстави стягнення процентів за користування кредитом, у тому числі, про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання та неустойки за порушення виконання зобов`язання, є безпідставним, з огляду на наступне.
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. 
За змістом статті 634 ЦК України  договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Отже, сторона, яка розробляє та встановлює умови договору (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк») повинна  підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, вони доведені до відома споживача послуг та йому зрозумілі, оскільки в силу статей 633, 634 ЦК України другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
У справі, що переглядається, договірні відносини виникли між банком  та фізичною особою -споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід дійти висновку, що   пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Позивач АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи право вимоги стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, посилається на Тарифи обслуговування кредитних карт, Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку,  розміщених на банківському сайті: www.privatbank.ua, у тому числі, в редакції умов та правил, що почали діяти з 01 березня 2019 року та знаходяться у вільному доступі за посиланням на веб-сайт банку https://privatbank.ua/terms/,  згідно з пунктом 2.1.1.2.12. яких сторони дійшли згоди, що в разі порушення клієнтом зобов`язання з погашення заборгованості, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту останній зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4% для картки «Універсальна», 84,0% для картки «Універсальна Голд», як невід`ємні частини спірного договору.
Разом з тим, матеріали справи не містять та позивачем не підтверджено, що саме ці Тарифи та Умови і правила надання банківських послуг розуміла відповідач, ознайомилась і погодилась з ними при підписанні анкети-заяви про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.
Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення, зокрема    процентів за користування кредитом, збільшеного розміру процентів річних від простроченої суми, що підлягають стягненню на підставі частини 2 статті  625 ЦК України, а також неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Отже, правовий аналіз умов договору сторін та зміст зазначених правових норм не дає підстав для висновку про застосування до спірних правовідносин частини першої статті 634 ЦК України (договір приєднання), оскільки при укладенні договору з ОСОБА_1 банк, АТ КБ «ПриватБанк», не дотримався вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування, зокрема, щодо розміру і порядку нарахування процентів за користування кредитом, збільшення розміру процентів річних від простроченої суми, що підлягають стягненню на підставі частини 2 статті  625 ЦК України, а також розміру і порядку нарахування неустойки за порушення виконання зобов`язання.
Таким чином, зараховані банком платежі, що внесені позичальником на виконання зобов`язання, в рахунок сплати (погашення) процентів за користування кредитом, збільшеного розміру процентів річних від простроченої суми, що підлягають стягненню на підставі частини 2 статті  625 ЦК України, а також неустойки за порушення виконання зобов`язання, які не передбачені договором, підлягають перерозподілу на погашення заборгованості за основним зобов`язанням.
Перевіряючи розмір, складові та період заборгованості в частині заявленої позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту у розмірі 39 602 грн 64 коп., колегією суддів встановлено, що за умовами укладеного договору позичальник зобов`язується повернути кредитору позику в межах виданого кредитного ліміту, що обліковуються на кредитній картці, з перевипуском картки на новий строк, зі строком дії - до останнього дня місяця грудня 2022 року.
Розрахунок заборгованості за трьома окремими періодами вказує на те, що в межах строку кредитування за період з 25 лютого 2015 року по               30 листопада 2020 року позичальник ОСОБА_1 користувалась кредитним лімітом та здійснював погашення платежів (а.с. 5-15). 
За розрахунком заборгованості за період з 25 лютого 2015 року по                  31 травня 2015 року за позичальником борг не обліковується (а.с. 5).
За період з 01 червня 2015 року по 30 листопада 2019 року та з                         01 грудня 2019 року по 30 листопада 2020 року позичальником                ОСОБА_1  витрачено 275 072 грн 08 коп. кредитних коштів, з яких на виконання зобов`язання за вказаний період погашено 264 502 грн 10 коп. (а.с. 6-15).
Отже, розмір невиконаного позичальником ОСОБА_1 зобов`язання з повернення суми позики становить 10 569 грн 98 коп. (275 072 грн 08 коп. - 264 502 грн 10 коп.), який відповідачем не спростовано.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що вимога позивача в частині стягнення з відповідача     ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту у розмірі 10 569 грн                      98 коп. є доведеною та підлягає задоволенню.
 
Колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача про те, що рішення суду першої інстанції в частині складової вимоги заборгованості за тілом кредиту ухвалено без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі, та достатніми для скасування оскаржуваного рішення.
Неправильне застосування судом першої інстанції зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення і ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». 
З ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 10 569 грн 98 коп. В іншій частині вимог АТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити.
Відповідно до положень статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи - частина 1 статті 133 ЦПК України.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Колегією суддів апеляційного суду встановлено, що при розгляді цієї справи позивачем АТ КБ «ПриватБанк» понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2270 грн., за подання  апеляційної скарги  на рішення суду - 3405 грн., а всього                        5675  грн. (а.с. 54, 77).
Позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково (26,69 %), а тому понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати у пропорційному розмірі до задоволених вимог у розмірі 1514 грн 66 коп. слід покласти на відповідача ОСОБА_1 .
Керуючись статтями 367, 369, 376, 381-384 ЦПК України та пункту 3 розділу ХII «Прикінцеві положення» ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 квітня                      2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за тілом кредитом у розмірі  10 569 грн 98 коп.
В іншій частині вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) судовий збір у розмірі 1514 грн 66 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених  статтею 389 ЦПК України.

 
Головуючий                                                                                    Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                                  Л.П. Сушко
 
                                                                                                        Є.М. Суханова