Ухвала
Іменем України
 
23 листопада 2021 року
місто Київ
 
справа № 522/12850/21
провадження № 61-18658ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт», 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2021 року у складі судді Ковтун Ю. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Князюка О. В., Погорєлової С. О.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Лутій Д. Г. у липні 2021 року звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, а також про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з тих підстав, що потрібно зазначити ціну позову, навести обґрунтування розрахунку, сплатити судовий збір за вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1  визнано неподаною та повернуто заявнику.
Повертаючи  ОСОБА_1 позовну заяву, суд першої інстанції зробив висновок, що недоліки позовної заяви не усунуто, оскільки заявником не наведено розрахунку ціни позову, судовий збір не сплачено, тому позовна заява підлягає поверненню.
Постановою Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2021 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції щодо підстав для повернення ОСОБА_1 позовної заяви.
У такому висновку суд апеляційної інстанції керувався тим, що пункт 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» не визначає пільг у трудовому спорі щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Суд апеляційної інстанції врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року 
у справі № 6-1121цс16, відповідно до якого, починаючи з 01 вересня 2015 року, позивачі у справах за позовними вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двох категоріях: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі.
Суд апеляційної інстанції констатував, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, відповідно позивачі щодо наведеної позовної вимоги мають сплатити судовий збір.
Позивач не позбавлений права повторного звернення до суду із цим позовом, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позову, при цьому, позивач має навести розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу на час подання позову, який до ухвалення рішення по суті може бути уточнений.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, сформованій 17 листопада 2021 року в системі «Електронний суд», ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що, усуваючи недоліки позовної заяви ОСОБА_1 наголосив, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, яку врахував суд першої інстанції, зроблено висновок щодо позовних вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, втім наведена постанова не містить висновків щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо вимоги суду першої інстанції про визначення ціни позову заявник зазначає, що об`єктивно не може її виконати, оскільки зазначене потребує арифметичного розрахунку, за основу якого враховується час звільнення працівника та дата ухвалення судового рішення про його поновлення.
На переконання заявника, на вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу поширюється положення пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
Заявник вважає, що суд першої інстанції всупереч частині другій статті 176 ЦПК України мав попередньо визначити судовий збір, оскільки за наведених доводів позивача встановити точну ціну позову неможливо. За наведених обставин суд першої інстанції позбавив позивача можливості усунути недоліки позовної заяви шляхом здійснення сплати судового збору.
Також, на думку заявника, суд першої інстанції безпідставно не відкрив провадження у справі щодо вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, до яких у суду не було зауважень.
Суд апеляційної інстанції безпідставно послався на висновок, викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18, оскільки у наведеній справі суд касаційної інстанції не формував правовий висновок щодо відсутності пільг за вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Як вважає заявник, оскільки вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вирішуються судом відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України незалежно від наявності такої процесуальної вимоги, відповідно за зазначені вимоги не здійснюється сплата судового збору.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд дослідив касаційну скаргу з доданими документами, під час вирішення процесуального питання про відкриття касаційного провадження зробив такі висновки.
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві, після її перегляду в апеляційному порядку.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.
Такий висновок Суд зробив з огляду на таке.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін 
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Згідно з правилами процесуального закону подання позовної заяви має відбуватися з дотриманням певних умов.
Форма і зміст позовної заяви, з якою звертається особа визначена статтею 175 ЦПК України.
За правилами частин першої, другої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.
Позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються (пункт третій частини третьої статті 175 ЦПК України).
Отже наведена норма процесуального закону імперативно визначає обов`язок позивача, у разі подання позову, який містить, зокрема вимогу майнового характеру, зазначити ціну позову та обґрунтувати розрахунок такої вимоги (майнової), лише після наведення такого розрахунку суд оцінює його належність та відповідність письмовим доказам, долучених позивачем до позовної заяви.
Згідно із частиною першою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Суд першої інстанції, залишаючи 16 липня 2021 року без руху позовну заяву ОСОБА_1 , встановив, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому позивач повинен зазначити ціну позову та навести обґрунтований розрахунок суми, що підлягає стягненню, здійснити оплату судового збору щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, від обов`язку з оплати судового збору за якими позивач не звільнений.
Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
ОСОБА_1 , усуваючи недоліки позовної заяви, наголошував, що на вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу поширюються положення пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до яких заявник звільнений від сплати судового збору у цій справі. Щодо вимоги суду першої інстанції про уточнення позовних вимоги, зазначення ціни позову та обґрунтованості сум, які просив стягнути позивач, він посилався на неможливість визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Приморський районний суд м. Одеси, вивчивши позовну заяву, додані до неї матеріали та подані документи, зробив висновок, що недоліки позовної заяви ОСОБА_1 не усунуто.
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо підстав повернення позовної заяви, а саме, що ОСОБА_1 не звільнений від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також обов`язку навести ціну позову та обґрунтування розрахунку, Верховний Суд визнає підставним з огляду на таке.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
Судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством (частина перша статті 3 Закону України «Про судовий збір»).
За правилом пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Відповідно до змісту оскаржуваних рішень ОСОБА_1 звернувся до суду із позовними вимогами про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці».
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
За наведених обставини середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.
Верховний Суд України у справі № 6-1121цс16 (постанова від 30 листопада 2016 року) зазначив, що згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній до 01 вересня 2015 року, від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. З 01 вересня 2015 року ця категорія учасників справи, що користуються такими пільгами, звужена. Так, за пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, яка діє з 01 вересня 2015 року, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Отже, починаючи з 01 вересня 2015 року, позивачі в справах за позовними вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двох категоріях вимог: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження 
№ 12-301гс18) зробила висновок, що розміщення норм статей 116, 117 Кодексу законів про працю України в розділі VII «Оплата праці» є логічно вмотивованим, оскільки ними встановлено відповідальність роботодавців за затримку виплат коштів винагороди за виконану працівниками роботу, які повинні бути виплачені при їх звільненні. Проте таке розташування зазначених норм права не свідчить про належність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до структури заробітної плати. З огляду на викладене пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.
ОСОБА_1 вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно врахував наведені висновки Великої Палати Верховного Суду.
Втім, Велика Палата Верховного Суду у згаданій справі, досліджуючи питання наявності у позивачів пільг у трудових спорах щодо інших вимоги, ніж поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, визнала відсутніми підстави для відступлення від висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 6-1121цс16 (пункт 36 постанови).
Отже, системний аналіз наведеної норми права з врахуванням наведених правових висновків Верховного Суду дає підстави для висновку, що від сплати судового збору на всіх стадіях судового розгляду справи на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнені позивачі виключно стосовно вимог про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Водночас, за подання позову із іншими ніж ті, що зазначені позовними вимогами, позивачі повинні здійснити сплату судового збору.
Доводи касаційної скарги про те, що норми процесуального закону не містять такої підстави залишення позовної заяви без руху як уточнення позовних вимог, Верховний Суд визнає безпідставними, оскільки така вимога суду передбачена пунктом 3 частини третьої 175 ЦПК України, який визначає, що позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці, обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.
У силу наведеного правила на позивача покладається обов`язок у разі подання позову із вимогами, зокрема майнового характеру, самостійно визначити ціну таких вимог, навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються.
За наведених обставин суд першої інстанції підставно визнав обов`язок ОСОБА_1 сплатити судовий збір в частині вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також зазначення ціни позову із обґрунтуванням суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Доводи касаційної скарги, що суд першої інстанції відповідно до частини другої статті 176 ЦПК України, у зв`язку з неможливістю встановити точну ціну позову, зобов`язаний був попередньо визначити розмір судового збору, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
Відповідно до наведеної норми права, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.
Аналіз наведеної норми процесуального закону дає підстави для висновку, що неможливість встановити точну ціну позову на час його подання має довести позивач із наведенням належного обґрунтування такої неможливості, при цьому суд першої інстанції, здійснюючи оцінку наведених позивачем доводів, становивши об`єктивну неможливість визначення ціни позову, попередньо визначає розмір судового збору, який підлягає сплаті під час подання позову до суду.
Якщо позивач посилається на неможливість визначення ним ціни позову, втім не наводить обґрунтованих доводів такої неможливості, тобто у ситуації, коли позивач свідомо перекладає свій процесуальний обов`язок на суд, зазначене не зумовлює покладення на суд обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.
Верховний Суд врахував, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду за захистом своїм трудових прав, маючи відомості про свою щомісячну заробітну плату, мав можливість визначити середній заробіток за час вимушеного прогулу, здійснити сплату судового збору за подання позову за вимогами майнового характеру відповідно до визначених Законом України «Про судовий збір» ставок, а також, враховуючи розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого у календарному році, у якому подано такий позов.
За наявності підстав, визначених статтею 136 ЦПК України та статтею 8 Закону України «Про судовий збір», ОСОБА_1 міг звернутися до суду з клопотанням про зменшення розміру судового збору, відстрочення та розстрочення судових витрат або звільнення від їх сплати, втім заявник таким процесуальним правом не скористався, натомість помилково вважав, що має пільги щодо справляння судового збору за вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до закону.
Доводи касаційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно не відкрив провадження у справі щодо вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, до яких у суду не було зауважень, Верховний Суд визнає безпідставними. Зміст та перелік позовних вимог визначаються позивачем під час звернення до суду. Встановивши недоліки поданої позовної заяви, суд першої інстанції в цілому залишає її без руху, і лише повне виконання вимог суду, викладених у мотивованій ухвалі про залишення позову без руху, може мати правовим наслідком відкриття провадження у справі за таким позовом з усіма пред`явленими вимогами.
Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 не подав докази на підтвердження сплати судового збору щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, дійшов обґрунтованого висновку, що недоліки позовної заяви не усунуто, тому наявні передбачені частиною третьою статті 185 ЦПК України підстави для повернення позову особі, яка її подала.
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 
(далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. 
Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини 
(далі - ЄСПЛ) визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).
З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року є необґрунтованою.
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний

                                                                                                            А. С. Олійник

                                                                                                            В. В. Яремко