Справа № 461/7987/19                                Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д. 
Провадження № 22-ц/811/710/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 11

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       14 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
                                       суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,  
секретаря Жукровської Х.І. 
        з участю позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представника позивачів ОСОБА_5 , представників відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_8 ,  ОСОБА_2 ,   ОСОБА_9 ,  ОСОБА_3 , ОСОБА_4  – ОСОБА_5  на рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 грудня 2020 року в складі судді Фролової Л.Д. у справі за позовом ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_10 , з участю третіх осіб Львівської міської ради, Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про усунення перешкод у користуванні власністю та витребування майна з чужого незаконного володіння, -
встановив:
У жовтні 2019 року позивачі ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_10 , з участю третіх осіб Львівської міської ради, Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про усунення перешкод у користуванні власністю та витребування майна з чужого незаконного володіння
Вимоги обгрунтовували тим, що вони є співвласниками будинку АДРЕСА_1 . Зазначили, що відповідач безпідставно заволоділа їх майном, отримавши у 2005 році свідоцтво про право власності на квартиру та провівши 30 грудня 2013 року державну реєстрацію права власності на дане майно, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. 
Просили позов задовольнити, усунути перешкоди у користуванні їх власністю та витребувати майно з чужого незаконного володіння, зобов`язати ОСОБА_11 , звільнити комори в підвалі під літ. 1У пл. 15.9 кв. м. літ У пл. 18.8 кв. м. літ. УІ пл. 17.5 кв. м. та повернути їх співвласникам будинку. 
Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17 грудня 2020 року, з врахуванням ухвали про виправлення описки цього ж суду від 04.01.2021, у задоволенні позову ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_4 , до ОСОБА_10 , за участю третіх осіб: Львівської міської ради, Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про усунення перешкод у користуванні власністю та витребування майна з чужого незаконного володіння – відмовлено. 
Рішення суду оскаржила представник позивачів ОСОБА_5 , з рішенням не погоджується, вважає таке незаконним, відтак підлягає скасуванню.
Вважає, що в матеріалах справи наявні докази, що підтверджують підставність позовних вимог.
Зазначає, що відповідачка набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.06.1996, квартира складалася з трьох кімнат житловою площею 56,9 кв.м. та кухні, загальна площа квартири становила 76,5 кв.м., в матеріалах справи наявне реєстраційне посвідчення та технічний паспорт з планом квартири, у яких відсутні будь які підвальні приміщення.
При цьому, в подальшому відповідачка безпідставно, без будь яких правових підстав приєднала до своєї квартири спірні підвальні приміщення.
Так, згідно технічного паспорта на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 від 12.11.2014, загальна площа квартири 84,1 кв.м., висота приміщень 3,75 м., перекриття дерево.
Вважає, що у технічному паспорті безпідставно домальовано приміщення підвалу та сходи в підвал, згідно проекту, який ніколи і ніким не погоджувався.
Зокрема, з домальованими приміщеннями площею 52,6 кв.м., загальна площа квартири, яка використовується відповідачкою, становить 136,1 кв.м. 
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.08.2017 чітко вбачається, що загальна площа квартири 84,1 кв.м.
При цьому, право власності на комори у підвалі відповідачка зареєструвала на підставі довідки, однак суд не взяв до уваги доводи позивачів у цій частині.
Покликається на позицію Львівської міської ради та Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, які просили позов задовольнити.
Звертає увагу, що подавала заяву про відмову від позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні власністю та підтримання вимог в іншій частині, однак суд повернув таку і не взяв її до уваги.
Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 грудня 2020 рокута ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
06.07.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника відповідачки ОСОБА_10 – ОСОБА_6 на апеляційну скаргу. У відзиві зазначається, що ОСОБА_10 на законних підставах придбала квартиру АДРЕСА_2 , тобто з 1996 року відповідачка відкрито користується відповідними підвалами, про що відомо мешканцям цього будинку. З часу набуття відповідачкою права власності, жоден з позивачів не користувався спірними приміщеннями та не брав участі в їх утриманні. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що належних та допустимих доказів про те, що позивачам належать на праві власності спірні комори у підвалі, суду не надано.
Окремо суд зазначив, що неможливо одночасно пред`явити позов про витребування майна із чужого незаконного володіння і негаторний позов, оскільки віндикація – це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого не власника, і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, натомість, негаторний позов – це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння. Тобто, віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. 
При вирішенні справи суд врахував позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року, справа № 522/1029/18.
Також суд зазначив, що під час підготовчого судового засідання було роз`яснено представнику позивачів, що обрання неналежного способу захисту майнових прав, може мати наслідком відмову у задоволенні позовних вимог, однак, сторона позивачів не скористалося своїм правом на уточнення позовних вимог, зміну предмету чи підстав позову.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Разом із тим відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших  осіб,  завдати  шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Згідно довідки ЛКП «Страрий Львів» з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 24.06.2019 № 2202, позивачка ОСОБА_4 зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_3 , будинок є власністю міської ради, загальна площа квартири 48,40 кв.м., свідоцтво про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 08 червня 1994 року (т. 1 а.с. 7 зворот).
Інформація щодо належності позивачу спірних комор у підвалі цього будинку, відсутня.
З довідки ЛКП «Страрий Львів» з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 24.06.2019 № 2192 вбачається, що ОСОБА_9 зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_4 , будинок є власністю міської ради, загальна площа квартири 78,70 кв.м., зазначене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на вказану квартиру. Наявний підвал площею 5,00 кв.м. (т. 1 а.с. 8 зворот).
Позивач ОСОБА_12 , (правонаступником якого є ОСОБА_3 ) був власником, але проживав без реєстрації за адресою АДРЕСА_4 , будинок є власністю міської ради, загальна площа квартири 44,60 кв.м., зазначене підтверджується копією реєстраційного посвідчення, виданого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 11 березня 1998 року, крім квартири ОСОБА_12 належала комора в підвалі площею 6,0 кв. м. (т. 1 а.с. 9 зворот).
З довідки ЛКП «Страрий Львів» з місця проживання про склад сім`ї і прописки слідує, що ОСОБА_13 зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_5 , є співвласником даної квартири, будинок є власністю міської ради, загальна площа квартири 52,60 кв.м., до квартри належить підвал 2 кв.м. (т. 1 а.с. 10).
Позивач ОСОБА_2 проживає, але не зареєстрований за адресою АДРЕСА_5 , загальна площа квартири 48,00 кв.м., що підтверджується довідкою ЛКП «Страрий Львів» з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 2280 від 01.07.2020, наявний підвал 2,5 кв.м. (т. 1 а.с. 11)
В свою чергу, з наданої позивачами копії свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 на приміщення квартири від 30 травня 2005 року слідує, що Галицька районна адміністрація Львівської міської ради посвідчила, що відповідач ОСОБА_10 дійсно володіє на праві приватної власності приміщенням квартири, яку згідно рішенням Львівського міськвиконкому дозволено використовувати як нежитлову та переобладнану під офіс, що знаходиться за адресою АДРЕСА_6 , загальною площею 84,1 кв.м. (т. 1 а.с. 12).
При цьому, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.03.2019, приміщення квартири загальною площею 84,1 кв.м. за вищевказаною адресою з 09 серпня 2005 року перебуває в приватній власності ОСОБА_10 , приміщення квартири згідно рішення Львівського міськвиконкому дозволено використовувати як нежитлове та переобладнане під офіс. До квартири належать комори в підвалі під літ. IV пл. 15,9 кв.м., літ. V пл. 18,8 кв.м., літ. VI пл. 17,5 кв.м. згідно довідки № 6291 від 17 грудня 2013 року виданої ОКП ЛОР «БTl та ЕО" (т. 1 а.с. 14). Загальна площа комор у підвалі 52, 2 кв.м.
Звертаючись з позовом у даній справі позивачі свої вимоги зводять до того, що відповідачка безпідставно заволоділа їх майном, провівши 30 грудня 2013 року державну реєстрацію права власності на таке, тому просили усунути їм перешкоди у користуванні їх власністю та витребувати майно з чужого незаконного володіння.
Заперечення вимог позивачів стосуються того, що з 1996 року відповідачка відкрито користується спірними підвалами, про що відомо мешканцям будинку, з часу набуття відповідачкою права власності, жоден з позивачів не користувався спірними приміщеннями та не брав участі у їх утриманні, також відповідачка зазначала про неправильно обраний спосіб захисту.
Колегія суддів виходить з того, що об`єктами права власності є будь які речі (майно). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 ЦК України).
Згідно із ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.
Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» об`єктами нерухомого майна є житлові будинки; квартири; будівлі, споруди, житлові та нежитлові приміщення.
Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями ст.ст. 182, 331, 334 ЦК України, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого об`єкта нерухомості є державна реєстрація прав на нього.
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання й підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Положення ч. 2 ст. 331 ЦК необхідно розуміти у системному зв`язку із положенням ст. 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків.
Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Отже, моментом виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є державна реєстрація.
Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_10 набула у власність квартиру АДРЕСА_2 , згідно із договором купівлі-продажу від 24 червня 1996 року, за яким ОСОБА_14 здійснив продаж ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з трьох кімнат житловою площею 56,9 кв.м. та кухні. Загальна площа квартири становить 76,5 кв.м. В матеріалах справи міститься копія реєстраційного посвідчення, технічного паспорту з планом квартири (т. 1 а.с. 83-85).
Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 21.02.1998 № 84 ОСОБА_10 дозволено використовувати власну квартиру, як нежитлову (т. 1 а.с. 86).
Згідно із заявою щодо оформлення права власності, відповідачка ОСОБА_10 переобладнала квартиру АДРЕСА_2 під офіс, а перепланування такої відбулося шляхом прибудови приміщення пл. 6,3 кв.м., з приводу зазначеного відповідачці рекомендовано звернутися до Галицької районної адміністрації (квартирний відділ) (т. 1 а.с. 71, 72, 73).
Згідно із Розпорядженням Галицької районної адміністрація № 618 від 30.05.2005 за ОСОБА_10 оформлено право власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 84,1 кв.м., яку дозволено використовувати як нежитлову та переобладнану під офіс (т. 1 а.с. 66).
Відповідно до листа ОКП «БТІ та ЕО» від 01.04.2019 за матеріалами інвентаризаційних та реєстраційних справ по будинку АДРЕСА_1 , в первинну приватизацію квартир у даному будинку до 29.12.2012 ввійшли наступні площі підвалу, квартра № 2 – комора 2,0 кв.м, квартира АДРЕСА_7 – комора 2,5 кв.м., квартира № 3 комора 5,0 кв.м., квартира АДРЕСА_8 – комора 6,0 кв.м., квартира № 9 – комора 2,0 кв.м., квартира АДРЕСА_9 – комора 9,8 кв.м. 
В приватизацію квартир АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 , 8,10 комори в підвалі не ввійшли. Право власності окремо на приміщення підвалу в будинку АДРЕСА_1 у м. львові – в БТІ не реєструвалося (т. 1 а.с. 18).
Натомість, згідно довідки ОКП «БТІ та ЕО» від 17.12.2013 № 6291 загальна площа квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_10 становить 84,1 кв.м., до квартири належать комори в підвалі під літ. ІУ пл. 15,9 кв.м., під літ. У 18,8 кв.м., під літ. УІ 17,5 кв.м. (т. 1 а.с. 17).
В матеріалах справи наявна заява відповідача до обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», з якої вбачається, що відповідач звернулася з проханням вирішення технічної описки, оскільки нею на законних підставах було придбано квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 84,1 кв.м з коморами у підвалі даного будинку у ОСОБА_14 
29 березня 2019 року Галицька районна адміністрація надала відповідь, з якої вбачається, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 грудня 2013 року, загальна площа квартири АДРЕСА_2 - 84,1 кв.м., в тому числі підвальні приміщення 52.0 кв.м. При комісійному обстеженні підвального приміщення в будинку АДРЕСА_1 за участю представників районної адміністрації, ЛКП «Старий Львів» та мешканців будинку встановлено, що підвальне приміщення мешканцями не використовується, більшість підвальних приміщень вільні, дерев`яні господарські комірки не загосподарьовані. Відповідно до наданих листів ЛКП «Старий Львів» департаментом з питань цивільного захисту ЛОДА від 23 березня 2017 року за №300/20-03 та управлінням з питань, надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення ЛМР від 28 березня 2017 року, № 0009-вих-174 за адресою Бр. Рогатинців, 12 захисна споруда цивільного захисту не обліковується, обліковується підвальне приміщення, в якому, при введені особливого стану в м. Львові, облаштовується найпростіше укриття підвального типу. Одночасно проінформовано, що відповідно до розпорядження районної адміністрації від 29 грудня 2018 року, №444 будинок АДРЕСА_1 списано з балансу ЛКП «Старий Львів» (т. 1 а.с. 126).
Рішенням № 192 Львівської міської ради від 01 березня 2019 року затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на реставрацію громадянкою ОСОБА_10 з пристосуванням існуючих нежитлових приміщень під офіс, з розширенням за рахунок власних підвальних приміщень на АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 132).
Рішенням від 29 грудня 2004 року № 1393 затверджено акт державної технічної комісії від 22 жовтня 2004 року про готовність до введення в експлуатацію офісу на АДРЕСА_1 після реконструкції приміщень квартири АДРЕСА_16 , яку здійснила ОСОБА_10 на підставі розпорядження голови Галицької районної адміністрації від 27 березня 1997 року № 353 та дозволу інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 30 квітня 2004 року №187/04.
Згідно висновку архітектора ОСОБА_15 , житловий будинок АДРЕСА_3 , з підвалом і горищем, розташований в центральній історичній частині м. Львова (Галицький адмінрайон) і є пам`яткою архітектури місцевого значення (поч. XX століття, охоронний № 946). Перший поверх будинку використовувався для громадських потреб. Комори в підвалі під літ. IV, площею 15,90 кв.м; літ. V, площею 18,80 кв.м.; літ. VI, площею 17,50 кв.м. відносяться до приміщень квартири АДРЕСА_2 і згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно належать гр. ОСОБА_10 . Приміщення квартири, згідно рішення Львівського міськвиконкому, дозволено використовувати як нежитлові та переобладнані під офіс з окремим входом з АДРЕСА_17 в підвалі під літ. IV , літ. V, літ. VI за своїми технічними характеристиками не відносяться до допоміжних приміщень житлового будинку АДРЕСА_1 в цілому, забезпечені окремим входом-виходом у внутрішній двір будинку. Через комори під літ. V; літ. VI не проходять інженерні комунікації житлового будинку, можливе їх приєднання до існуючих офісних приміщень на першому поверсі через влаштування внутрішніх сходів. Приміщення комори під літ. IV може використовуватись як комора офісу з можливістю доступу до неї інженерних служб міста і виходу у внутрішній двір будинку. Вказані приміщення у разі дотримання будівельних та санітарних норм можуть використовуватися без завдання шкоди будинку в цілому.
Колегія суддів погоджується з тим, що вказані документи підтверджують підставність володіння відповідачкою коморами в підвалі, що як зазначалося вище, підтверджується державною реєстрацією, яка проведена у грудні 2013 року.
Разом з цим, зазначаючи про незгоду із реєстрацією за відповідачкою ОСОБА_10 права власності на спірні підвальні приміщення, а також не погоджуючись із користуванням останньою такими, як етапами чи процедурою оформлення та здійснення відповідного речового права, позивачі не надали суду доказів про те, що такі обставини (рішення, дії чи бездіяльність) були предметом судового розгляду, з приводу чого ухвалені відповідні судові рішення.
Натомість, із долучених копій документів не вбачається факту користування позивачами, з часу набуття у власність відповідачкою квартири АДРЕСА_2 , підвальними приміщеннями, при цьому докази безгосподарного використання підвальних приміщень в матеріалах справи наявні.
Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3 , ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.
За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права. При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".
Крім того, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.
Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1статті 388 ЦК України).
Статтею 387 ЦК передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Крім того, власник майна вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов). 
В той же час, позивачі не є власниками спірних приміщень, а як зазначалося вище такі до допоміжних не належать, тобто на такі не поширюється правовий режим як спільної сумісної, так і спільної часткової власності, який передбачає особливий порядок здійснення правомочностей власника щодо володіння, користування і розпорядження.
Крім цього, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду та звертає увагу на неможливість одночасного пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого не власника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння), оскільки, віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. 
До таких висновків прийшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18.12.2019, справа № 522/1029/18.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, апелянти не довели обставини, на які посилалися як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надали.
Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_9 ,  ОСОБА_3 , ОСОБА_4  – ОСОБА_5  – залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 грудня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 16 грудня 2021 року.

Головуючий:                                                                                          А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                        С.М. Бойко
                                                                                                                       
С.М. Копняк