ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1902/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №694/579/21 Категорія: 304090300 	Сакун Д. І. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       11 листопада 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Бондаренка С.І., Сіренка Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Гаврилова Дмитра Олексійовича на заочне рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 14 травня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, –

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року банк скерував до суду вказаний позов, обгрунтовуючи його наступними обставинами.
ОСОБА_2 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала заяву № б/н від 10 грудня 2007 року.
Відповідачка при підписання анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується відповідним підписом у заяві. Заявою відповідачки підтверджується той факт, що вона повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй для ознайомлення у письмовій формі.
Банком на підставі договору про надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову, а відповідачу надано у користування кредитну картку. 
У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 30 000,00 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п.3.2, 3.3 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни (збільшення або зменшення) за рішенням та ініціативою банку.
Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком, заборгованість за кредитом відповідачки станом на 03 березня 2021 року становить 52 230,00 грн, яка складається з наступного: 41 020,33 грн - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0,00 грн – заборгованість за поточним тілом кредиту; 41 020,33 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн – заборгованість за нарахованими відсотками; 11 209,67 грн – заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦПК України; 0,00 грн – нарахована пеня; 0,00 грн – нарахована комісія.
Вказану заборгованість банк просив стягнути з відповідачки разом із судовими витратами у розмірі 2 270,00 грн.
Заочним рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 14 травня 2021 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до   ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк»  заборгованість в розмірі 52 230 грн та 2 270 грн судового збору.
Ухвалюючи рішення, суд дійшов висновку про те, що оскільки Умови та правила надання банківських послуг», на які посилається позивач не містять підпису позичальника, такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору № б/н від 10 грудня 2007 року.
Також судом встановлено, що відповідачка не оспорювала укладення чи не укладення кредитного договору, а з розрахунку кредитної заборгованості вбачається, що позичальниця сплачувала заборгованість та користувалася кредитними коштами. Також враховано, що виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту у сукупності з іншими доказами, підтверджує користування відповідачкою кредитними коштами (зняття та зарахування коштів) за період з 10 грудня 2007 року по 03 березня 2021 року, та за відсутності контррозрахунку відповідачки визнав позовні вимоги банку обгрунтованими.
Заочне рішення районного суду оскаржено ОСОБА_1 через адвоката Гаврилова Д.О. в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі представник вказує доводи щодо протиправної відмови районного суду у поновленні пропущеного строку на звернення із заявою про перегляд заочного рішення та відмови в задоволенні заяви відповідачки про перегляд заочного рішення.
Порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи скаржник обгрунтовує наступними аргументами.
Вказує, що зворотна сторона заяви та довідка про умови кредитування містять різні підписи ОСОБА_1 , на що суд першої інстанції не звернув уваги.
Вказуючи на відсутність заборгованості за кредитом у розмірі 52 230 грн апелянт зазначає, що ОСОБА_1 використала кошти банку в сумі 72 421,55 грн, при цьому сплативши кошти в сумі 90 613 грн. Інші кошти (142 843 грн – 72 421,55 грн) у розмірі 70 421,45 грн – відсотки за користування кредитним лімітом. При цьому, як вказує апелянт, АТ КБ «ПриватБанк» спочатку нараховує відсотки за користування кредитним лімітом, включає їх в заборгованість, а потім нараховує відсотки на ті ж відсотки, які вже включені в заборгованість.
Крім того максимальний кредитний ліміт було встановлено позичальниці у розмірі 30 000 грн, тому збільшення тіла кредиту у заборгованості, на переконання скаржника, наслідок подання позивачем до суду недостовірної інформації щодо наявної заборгованості, що призвело до неправильного вирішення справи.
Щодо заборгованості за простроченими відсотками адвокат зазначає, що хоча анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг і містить підпис відповідачки, проте не містить даних, якою послугою мала намір скористатися позичальник та яку картку просила оформити на своє ім`я, не містить зазначений бажаний кредитний ліміт, а також, який саме вид платіжної картки банком видано відповідачці відповідно до її заяви, її індивідуального номеру, строку дії та який кредитний ліміт їй було встановлено; не містить істотних умов договору (базову процентну ставку, порядок погашення кредиту, пільговий період та інше. Також банком наданий до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, який не підписано позичальником, а довідка про умови кредитування не містить такої відсоткової ставки у розмірі 3,4 та 3,5 % , які нарахував позивач.
Апелянт вказує, що у заяві позичальника від 10 грудня 2007 року процентна ставка не зазначена.
Крім того, на переконання апелянта, доводи позовної заяви про те, що підтвердженням отримання відповідачем кредитної картки і користування встановленим кредитним лімітом та згоди з умовами кредитування є додана до позовної заяви виписка по картковому рахунку, суд до уваги прийняти не може, оскільки до позовної заяви додана не виписка по банківському рахунку, а розрахунок заборгованості.
На підставі наведеного апелянт вважає, що заочне рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 14 травня 2021 року прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не повністю з`ясовані обставини справи, висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, а позивачем не наведено достатніх доказів існування заборгованості ОСОБА_1 у розмірі 52 230 грн. Просить скасувати вказане заочне рішення суду та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк». Стягнути з банку понесені судові витрати.
Попередній (орієнтовний) розмір понесених судових витрат стороною відповідачки на день подання позову становить 11 000 грн.
На апеляційну скаргу відзив не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 10 грудня 2007 року ОСОБА_3 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 ) підписала заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку. У вказаній анкеті-заяві зазначено, що підписант згоден з тим, що клієнт має намір отримати у банку кредитну картку «Кредитка «Універсальна» «55 днів пільгового періоду» з кредитним лімітом 2 500 грн за базовою відсотковою ставкою 1, 9 % у місяць із зазначенням також номера карти НОМЕР_1 та датою відкриття банківського рахунку – 10 грудня 2007 року. 
У вказаній анкеті-заяві також зазначено, що клієнт ознайомився і погодився з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом клієнт підтвердив факт отримання ним інформації про умови кредитування у ПриватБанку.
Також у заяві вказано, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів, в зв`язку із чим банк буде вимушений звернутися в суд, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5 % від суми позову.
Далі у заяві також зазначено, що банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт (а.с. 19, зв.).
Крім того 10 грудня 2007 року ОСОБА_5 було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій містяться умови щодо валюти кредиту, базової відсоткової ставки, що відповідає ставці, визначеній у анкеті-заяві 1. 9 %. У довідці також містяться умови щодо розміру щомісячних платежів, строку їх внесення, комісії за несвоєчасне погашення заборгованості понад 50 грн, відсоткова ставка в місяць на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування (а.с. 20).
Позивачем до суду першої інстанції на підтвердження своїх вимог долучені витяг з Умов і правил надання банківських послуг, які не підписані відповідачкою.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме додані до позовної заяви Умови і правила розуміла відповідачка, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву, тому вони не можуть братися до уваги з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, висновки якої зводяться до того, що позивач зобов`язаний письмово проінформувати споживача фінансових послуг про умови кредитування, а надані позивачем не підписані Умови та правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. 
Судом першої інстанції при ухваленні заочного рішення врахована вказана правова позиція Верховного Суду, а умови, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» не враховані судом як частина договору, укладеного між банком та відповідачкою. За вказаних обставин доводи апеляційної скарги щодо того, що суд повинен був відкинути аргумент позивача про укладення між сторонами договору банківських послуг, що складається із заяви-анкети, Пам`ятки клієнта, а також з Умов та правил надання банківських послуг є безпідставними.
Також банком надано до суду довідку про отримані відповідачкою кредитні картки, з інформацією про те, що остання з них має термін дії до 03/22 року (а.с. 17) та довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карки * НОМЕР_2 із зазначенням змін кредитного ліміту (а.с. 18) та виписку за договором ОСОБА_1 станом на 05 березня 2021 року (а.с.40 - 52).
Доводи апелянта щодо наявності різних підписів у заяві-анкеті та довідці не підтверджені належними та допустимими доказами, тому колегією суддів відхиляються.
Заявляючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, позивач надав до суду розрахунок заборгованості станом на 29 лютого 2016 року (а.с. 5-9), розрахунок заборгованості станом на 30 червня 2019 року (а.с. 10 - 14), розрахунок заборгованості станом на 03 березня 2021 року (а.с. 15 -16).
Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком, заборгованість за кредитом відповідачки станом на 03 березня 2021 року становить 52 230 грн, з яких:
41 020,33 грн - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0,00 грн – заборгованість за поточним тілом кредиту; 41 020,33 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту;
0,00 грн – заборгованість за нарахованими відсотками;
11 209,67 грн – заборгованість за простроченими відсотками;
0,00 грн – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦПК України;
0,00 грн – нарахована пеня;
0,00 грн – нарахована комісія.
Із вищевказаної виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 вбачається, що позичальниця користувалася кредитними коштами та частково виконувала свої зобов`язання щодо повернення цих коштів.
Таким чином, виходячи із встановлених вище обставин, зокрема підписання відповідачкою анкети-заяви, довідки про умови кредитування та користування кредитними коштами на банківській карті, що прямо підтверджується випискою по рахунку, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності кредитних правовідносин між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк».
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Наданий банком розрахунок заборгованості, виписка по рахунку в сукупності із наданими позивачем довідками про видані кредитні картки є належними та допустимими доказом в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України.
Відповідачкою не спростовано фактичне користування кредитними коштами, що слідує з виписки за її картковим рахунком, що міститься в матеріалах справи, які є належним доказом щодо заборгованості відповідачки, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.
Проте,  заперечуючи проти наданого банком розрахунку,  відповідачкою надано до  суду власний розрахунок. Зокрема випискою по надходженням по картці  ОСОБА_1   НОМЕР_3  і додатковим рахункам договору SAMDN50000017763302 від 10 грудня 2007 року за період з 12 грудня  2007 року по 22 червня 2021 року підтверджується надходження  по картці усього на суму 90 613,00 грн.  (а.с. 191-200).
Випискою по витратам по картці ОСОБА_1   НОМЕР_3  і додатковим рахункам договору SAMDN50000017763302 від 10 грудня 2007 року за період з 12 грудня  2007 року по 22 червня 2021 року підтверджуються витрати по картці усього на суму 142 843,00 грн. (а.с. 201-223).
При цьому до складу витрат по рахунку позичальниці включено: списання відсотків за використання кредитного ліміту у розмірі 3,4 %, 3,5 %, 3,6 %, 2,9 %, 2,5 %; нарахування пені на прострочку за кредитом на суму понад 100 грн; штрафів за прострочення за кредитом.
Слід врахувати, що випискою по картковому рахунку також підтверджується надання позичальниці максимального кредитного ліміту у розмірі 30 000 грн 20 грудня 2017 року (а.с. 45, зв). 
Надання клієнту овердрафту, що передбачений пунктами 6.6 , 6.7 Умов та правил надання банківських послуг, неузгоджений між банком та відповідачкою як умова договору від 10 грудня 2021 року, тому нарахування банком ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту понад розмір кредитного ліміту є безпідставним, а визначення банком розміру заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 41 020, 33 грн є необгрунтованим.
Враховуючи те, що відповідачкою підтверджено належними та допустимими доказами фактичне надходження на картку грошових коштів у розмірі 90 613 грн, колегія суддів приходить до висновку про те, що кредитні зобов`язання ОСОБА_1 за тілом кредиту у розмірі, що не перевищує розмір максимально можливого розміру кредитного ліміту, погашено.
Вирішуючи питання щодо стягнення на користь банку нарахованих прострочених відсотків в розмірі 11 209,67 грн за користування кредитом, колегія суддів враховує наступне. 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині посилався на Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємну частину спірного договору, а також встановлення базової відсоткової ставки у підписаній відповідачкою анкеті-заяві у розмірі 1, 9 %, а також на підписання позичальницею довідки про умови кредитування, в якій зазначена базова відсоткова ставка такого ж розміру.
Досліджуючи узгоджені між ОСОБА_2 та банком умови договору щодо встановлення базової відсоткової ставки, колегія суддів вважає, що шляхом підписання відповідачкою анкети-заяви 10 грудня 2007 року та довідки про умови кредитування, між клієнтом та банком узгоджено нарахування базової відсоткової ставки за договором у розмірі 1,9 % у місяць, що нараховується на залишок заборгованості.
Однак колегією суддів встановлено, що у розрахунку заборгованості банк нараховував проценти, починаючи з 01 січня 2013 року за ставкою 30 % річних, з 26 вересня 2014 року за ставкою 34,8 %, з 01 квітня 2015 року – за ставкою 43,2 % річних і т.д., що свідчить про неправомірні дії банку щодо підвищення процентної ставки, оскільки це виходить за межі узгодженого сторонами договору розміру процентів за користування грошовими коштами.
Підтверджень узгодження з відповідачкою таких відсоткових ставок банк не надав.
При цьому посилання банку як на правомірність своїх дій щодо підвищення розміру процентної ставки на Умови та Правила надання банківських послуг, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на мотиви неврахування таких Умов та правил як складової частини договору, що викладені вище.
Суд враховує, що заборгованість нарахована банком за значний період з моменту видачі кредитної карти 10 грудня 2007 року та до 03 березня 2021 року. Тіло кредиту відповідно до виписки по рахунку, виписки по витратам та надходженням та розрахунку заборгованості за весь період змінювалось, проте банк не надав розрахунок заборгованості по відсоткам за узгодженою з відповідачем ставкою (1,9 % на місяць, 22,8 % на рік).
Відтак за відсутності спеціального програмного забезпечення, за допомогою якого банк нараховував суму заборгованості, спростування наданого позивачем розрахунку відповідачкою, суд позбавлений можливості самостійно розрахувати розмір заборгованості за відсотками за користування кредитом, виходячи із ставки, яка зазначена в довідці про умови кредитування та анкеті-заяві в розмірі 1, 9 % на місяць.
Доказування наявності між сторонами у справі кредитних правовідносин, умови таких правовідносин, факт їх порушення позичальником, а також розмір, складові заборгованості, в тому числі і за відсотками за користування кредитом, період їх існування і нарахування, тощо (підстави і предмет позову), є обов`язком саме позивача у справі.
У частині 2 ст. 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумнів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної зави. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень чинного законодавства України. Тобто позивач повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України, зазначені ним обставини. 
Однак банк доказів щодо наявності підстав для нарахування заборгованості за відсотками, що перевищують 22,8 % річних, не надав, власних розрахунків заборгованості за відсотками в розмірі, що узгоджений з позичальником, не навів. У зв`язку з викладеним суд апеляційної інстанції вважає, що позивач має право на стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками за ставкою 22,8% річних, але так як таких розрахунків банк не надав, тому у задоволенні вимоги про стягнення відсотків належить відмовити у зв`язку з недоведеністю суми заборгованості за відсотками.
Таким чином апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції, ухвалене без повного дослідження всіх обставин справи та за недоведеністю обставин, що мають значення для справи,– до скасування із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості у зв`язку із необгрунтованістю та недоведеністю позовних вимог банку.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. (п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України)
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 5 ст. 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з ч. 6 ст. 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Представництво інтересів відповідачки у ході подання заяви про перегляд заочного рішення та апеляційного оскарження заочного рішення здійснювалося адвокатом Гавриловим Д.О на підставі ордерів № 201652 в районному суді та № 201682 в апеляційному суді.
Адвокатом Гавриловим Д.О. разом з апеляційною скаргою надано попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат на суму 11 000 грн.
Вказаний розрахунок стороною банку не оспорений. Відзив на заяву про перегляд заочного рішення жодних заперечень з цього приводу не містить. 
Оскільки апеляційна скарга представника відповідача підлягає до задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції – до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у позовних вимогах банку, то судові витрати, понесені відповідачем, в тому числі судовий збір за подачу заяви про перегляд заочного рішення (454 грн, за подачу апеляційної скарги 3 405 грн), а також судові витрати, понесені відповідачем на оплату правничої допомоги у розмірі 11 000 грн) необхідно покласти на позивача. 
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Гаврилова Дмитра Олексійовича задовольнити.
Заочне рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 14 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 859 грн судового збору та 11 000 грн витрат на правничу допомогу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді