ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

           27 жовтня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/4107/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого  судді  Панченко О.М. (доповідач),
суддів:                        Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,     

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року (м. Запоріжжя, суддя Кисіль Р.В.) у справі № 280/4107/21 
за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області 
до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 , 
про скасування постанови, - 
встановив:
21 травня 2021 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив скасувати постанову Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Юлдашева А.А. від 11.05.2021 ВП №64873974 про накладення штрафу у розмірі 5100,00 грн.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року позов задоволено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30.10.2020 по справі № 280/6723/20 позивач здійснив нарахування третій особі компенсації втрати частини доходів в сумі 28973,03 грн. з 01.01.2016. Оскільки рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30.10.2020 по справі № 280/6723/20 не було виконано позивачем в частині виплати зазначеної суми, державним виконавцем правомірно на підставі ст.ст. 18, 63, 75 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову ВП №64873974  від 11.05.2021 про накладення штрафу у розмірі 5100,00 грн. Зазначає, що позивачем не доведено факту відсутності фінансування для виплати зазначеної заборгованості. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення Європейського суду у справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року).
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.
До суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому третя особа просить суд задовольнити апеляційну скаргу відповідача, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову. У відзиві третя особа зазначає, що на час прийняття відповідачем спірної постанови позивач не виконав у повному обсязі рішення суду від 30.10.2020 у справі 280/6723/20 та не звертався до Пенсійного фонду України з приводу виділення коштів в сумі в сумі 37433,76 грн., нарахованих позивачу згідно цього рішення. Застосування Пенсійним фондом України окремої бюджетної програми, яка встановлює певний механізм виконання судових рішень, черговість їх виконання, обмеження у виділенні відповідних коштів та передбачає ухвалення рішення про відсутність підстав для виплати коштів на підставі судового рішення фактично є встановленням іншого порядку виконання судових рішень. 
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 30.10.2020 по справі №280/6723/20, яке набрало законної сили 26.01.2021, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області розрахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була донарахована та виплачена на підставі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21.06.2018 по справі №808/1384/18, відповідно до вимог Закону України “Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати”, Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою КМУ від 21.02.2001 №159, за період з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати донарахованої частини пенсії.
18.02.2021 судом виданий виконавчий лист по справі №808/1384/18. 
18.03.2021 головним держаним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Юлдашевим А.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Запорізького окружного адміністративного суду від 18.02.2021 №280/6723/20 (ВП №64873974). Встановлено позивачу строк виконання рішення суду протягом 10 робочих днів (десятий робочий день - 02.04.2021).
Листом від 02.04.2021 №0800-0901-6/23752 позивач поінформував відповідача про нарахування ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів за період з 01.01.2016 по 22.08.2018 в розмірі 28973,03 грн. Також, повідомлено про механізм виплати зазначеної суми.
11.05.2021 головним держаним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Юлдашевим А.А. в межах виконавчого провадження №64873974 прийнято постанову про накладення на позивача штрафу в розмірі 5100 грн. згідно ч. 1 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження».
Не погодившись із постановою державного виконавця від 11.05.2021 про накладення штрафу, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача, оскільки: з 01.04.2021 всі виплати на користь пенсіонерів проводяться безпосередньо Пенсійним фондом України без залучення до цієї дії територіальних управлінь Пенсійного фонду України; у позивача об`єктивно не було фінансової можливості виконати в повному обсязі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30.10.2020 по справі №280/6723/20 з огляду на не виділення центральним органом виконавчої влади коштів на виплату суми компенсації з Державного бюджету України; невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності таких коштів у боржника не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин, а накладення за таких обставин штрафу на боржника ще більш ускладнює його фінансове становище, тому відсутність бюджетного та іншого фінансування та коштів на виплату грошових сум на виконання судового рішення є поважною причиною, яка унеможливлює проведення відповідних виплат (постанови Верховного Суду від 24.01.2018 по справі № 405/3663/13-а та від 21.02.2018 по справі № 814/2655/14).
Суд апеляційної інстанції не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Згідно з пунктом 9 частини 3 статті 129 Конституції України, до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Відповідно до частини 1 статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. №1404-VІІІ (далі Закон №1404-VІІІ).
Згідно статті 1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (п.1 ч.1 ст.3 Закону №1404-VІІІ).
Відповідно до ст. 5 Закону №1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.
Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.26 Закону №1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.63 Закону №1404-VІІІ за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Відповідно до ч.1 ст.75 Закону №1404-VІІІ у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
Отже, підставою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин або якщо таке ж порушення вчинене повторно. 
Згідно Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 №280, Пенсійний фонду України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямована і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державну соціальному страхуванню.
Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.
Відповідно до приписів п. 3 Положення, одним з основних завдань Пенсійного фонду та його територіальних підрозділів є забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством. 
Верховний Суд у постанові від 15 травня 2020 р. у справі № 812/1813/18 дійшов висновку, що саме поважність причин як умови, з якою Закон України «Про виконавче провадження» пов`язує накладення на боржника штрафу за невиконання судового рішення, є тією обставиною, якій державний виконавець і суди мали надати належну правову оцінку. Обставини, які повідомило ГУ ПФУ, свідчать, що невиплата в повному обсязі перерахованої пенсії за судовим рішенням зумовлена не недбалістю чи неналежним виконанням своїх обов`язків, а власне змінами у правовому регулюванні порядку виплати пенсій та фінансуванням витрат на виплату цих пенсій. Позивач не мав об`єктивної фінансової можливості виконати судове рішення, оскільки кошти з Державного бюджету на виплату перерахованих сум пенсії не виділялись.
Аналогічна позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2019 р. у справі №0840/3476/18, від 07 листопада 2019 р. у справі № 420/70/19, від 15 квітня 2020 р. у справі №811/1324/18, від 20 травня 2021 р. у справі №420/5465/18(К/9901/9501/19).
Таким чином, оскільки фінансування виплати заборгованості пенсій та інших виплат здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету, то, за умови наявності належних доказів, відсутність відповідного фінансового забезпечення може бути визнано поважною причиною для своєчасного невиконання судового рішення. При цьому, відсутність фінансового забезпечення має бути підтверджена належними та допустимими доказами.
З матеріалів справи вбачається, що рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30.10.2020 у справі №280/6723/20 виконано позивачем в частині нарахування третій особі компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01.01.2016 по 22.08.2018 в сумі 37433,76 грн. (а.с.11). 
Рішення суду від 30.10.2020 у справі №280/6723/20 внесено до реєстру рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, за № 95636 (а.с.9). При цьому, станом на 17.05.2021 виплати за рішеннями судів здійснені за останнім порядковим номером у реєстрі № 51528 (а.с. 10). Фінансування виплат за іншими рішеннями, згідно доводів позивача, Пенсійним фондом України не здійснено.
Разом з тим, постановою правління Пенсійного фонду України від 23.03.2021 № 13-1, яка набрала чинності 23.04.2021, визнано такою, що втратила чинність, постанову правління Пенсійного фонду України від 26 вересня 2018 року № 20-1 «Про затвердження Порядку ведення обліку рішень суду у реєстрі рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою».
Отже, матеріали позову у даній справі не містять належних та допустимих доказів відсутності бюджетного фінансування, необхідного для виконання позивачем рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30.10.2020 у справі №280/6723/20 в частині виплати третій особі компенсації втрати частини доходів.
Таким чином, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах “Салов проти України” (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), “Проніна проти України” (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Отже, інші доводи апеляційної скарги та третьої особи не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення. 
З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.
Керуючись статтями 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,- 
постановив:

Апеляційну скаргу Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) задовольнити.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року у справі № 280/4107/21 скасувати.
У задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області - відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
   
Головуючий   суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко