ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року	Львів	Справа № 607/3281/21 пров. № А/857/14820/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.,
суддів:                                                                      Большакової О.О., Ніколіна В.В.,
за участю секретаря судових засідань -                     Михальської М.Р., 
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року (головуючий суддя: Позняк В.М., місце ухвалення - м. Тернопіль) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про визнання дій незаконними та скасування постанови, -

встановив:

ОСОБА_1 23.02.2021 звернувся з позовом про визнання протиправною та скасування постанови серії ГАБ № 674701 по справі про адміністративне правопорушення від 09 лютого 2021 року. 
Обґрунтовує позов тим, що адміністративне правопорушення він не вчиняв, відповідач притягнув його до адміністративної відповідальності необґрунтовано, без забезпечення принципу змагальності, доведеності вини.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року позов задоволено. Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ГАБ № 674701 від 09 лютого 2021 року, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 гривень за частиною другою   статті 44-3 КУпАП   та закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Тернопільській області в користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 6408 гривень.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що зазначене рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати, а в задоволенні позову відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що вчинене позивачем правопорушення зафіксоване поліцейським на відеокамеру. Крім цього, вказує, що судом першої інстанції безпідставно стягнено витрати на правничу допомогу, оскільки до матеріалів справи не додано договір про надання правової допомоги укладений між позивачем та адвокатом, крім цього не додано квитанцію про оплату послуг за надану правничу допомогу.
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про його дату, час та місце.
У відповідності до ч. 3 ст. 268 і ч. 4 ст. 229 КАС України неприбуття сторін не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що постановою ДОП Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області серії ГАБ №674701 від 09 лютого 2021 року позивача притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 гривень за частиною другою   статті 44-3 КУпАП   за те, що 09.02.2021 о 12:00 в місті Тернополі по вул. Живова перебував у громадській будівлі, а саме в ТРЦ «Орнава» без засобів індивідуального захисту що закривають ніс та рот.
ОСОБА_1 змінив прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 », що підтверджується копією паспорта.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сукупність наданих сторонами доказів та пояснень не дає можливість встановити винність позивача у порушенні вимог частиною другої   статті 44-3 КУпАП, а висновки особи, яка приймала оскаржувану постанову ґрунтуються загалом на припущеннях та не підтверджені належними доказами, які суд міг би дослідити та надати їм належну оцінку.
Крім цього, дійшов висновку, про витрати на правничу допомогу в розмірі 5500 гривень є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг),      обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 280 КУпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 251 КУпАП України передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена доказами.
Згідно ст. 252 КУпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що Закон України «Про Національну поліцію» 02.07.2015 № 580-VIII   визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України.
Відповідно до   ст. 2 цього Закону, завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.
Статтею 23 вказаного Закону   передбачено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Відповідно до ч. 2 ст. 43-3 КУпАП, перебування в громадських будинках, спорудах, громадському транспорті під час дії карантину без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно, - тягне за собою накладення штрафу від десяти до п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Статтею 222 КУпАП передбачено, що органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, адміністративні правопорушення за ч. 2   ст. 44-3 КУпАП.
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.
Отже, наведеними нормами передбачено, що уповноважені працівники підрозділів Національної поліції України, мають право розглядати справи, зокрема, за ч. 2   ст. 44-3 КУпАП.
Відповідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що саме на суб`єкта владних повноважень, у розглядуваній справі - Головне управління Національної поліції у Тернопільській області, покладено обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про накладення адміністративного стягнення.
Однак, в матеріалах справи відсутній будь-який доказ, як-то відеозапис з нагрудного реєстратора працівника поліції та інші належні та допустимі докази, які б підтвердили перебування позивача в громадському будинку, споруди, під час дії карантину без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, що свідчить про недоведеність суб`єктом владних повноважень правомірність прийнятої ним постанови.
Суд апеляційної інстанції вважає, що аналіз фактичних обставин справи, установлених під час розгляду справи, у їх взаємному зв`язку та сукупності, та мотивів, покладених в основу оскаржуваного судового рішення, дає підстави для висновку про недоведеність у спірних правовідносинах належними та допустимими доказами вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачене ч. 2   ст. 44-3 КУпАП.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню.
Однак, суд апеляційної інстанції вважає, помилковим висновок суду першої інстанції про те, що на користь позивача необхідно стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 5500 грн, з огляду на таке. 
Відповідно до ч. 1   ст. 132 КАС України   судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч. ч. 1, 2   ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Частиною 3   ст. 134 КАС України   передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4   ст. 134 КАС України).
Відповідно до ч. ч. 1, 7   ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього   Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно ч. 9   ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до   закону   досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Аналіз наведених положень законодавства, дає підстави суду апеляційної інстанції для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Крім цього, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що на підтвердження витрат на правничу допомогу подано, зокрема: договір № 27 про надання правничої (правової) допомоги від 10.02.2021 укладений між адвокатом Никитюком Р.І. та ОСОБА_1., ордер про надання правничої (правової) допомоги № ВО № 1013487, акт № 01 приймання-передачі виконаних робіт по наданню правничої (правової) допомоги від 18.02.2021, акт № 02 приймання-передачі виконаних робіт по наданню правничої (правової) допомоги від 19.07.2021
Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, не відповідає критеріям співмірності, визначених ч. 5   ст. 134 КАС України.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що предметом розглядуваного спору, є оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення, якою на позивача накладено стягнення в сумі 170 грн, тобто спір належить до категорії незначної складності, натоміть, витрати на правничу допомогу, які заявлені до стягнення, становлять 5500 грн. Отже, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу та те, що заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є явно неспівмірною з вимогами, які заявлені у позовній заяві, а тому така сума не підлягає відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Також, суд апеляційної інстанції зауважує, що до матеріалів справи не подано докази, які свідчать про оплату позивачем послуг адвоката у цій справі на суму 5500 грн, що унеможливлює компенсацію (відшкодування) витрат на правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції Тернопільській області.
Відповідно до ч. 2   ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України,   суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Згідно   ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Крім цього, суд апеляційної інстанції, звертає увагу, що вирішуючи питання про стягнення, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції Тернопільській області, судового збору в сумі 908 грн, який сплачений позивачем за подання позовної заяви, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про стягнення саме такої суми, з огляду на таке.
Так, згідно квитанції від 15.03.2021 (а. с. 18), позивач при поданні позовної заяви сплати 908 грн судового збору.
Ставки судового збору за подання апеляційної скарги на судове рішення визначені Законом України «Про судовий збір».
Частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу станом на 01 січня 2021 року становить 2270 грн.  
Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення ставка судового збору становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Суд апеляційної інстанції враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 543/775/17, яка є обов`язковою для врахування, в силу ч. 5 ст. 242 КАС України. Згідно з якою, у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні статей 287, 288 Кодексу України про адміністративне правопорушення, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають. Розмір судового збору за подання позовної заяви у справах щодо накладення адміністративного стягнення складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відтак, розмір судового збору який підлягав сплаті при поданні позовної заяви становить 454 грн, а тому саме ця сума підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції Тернопільській області, а не 908 грн, як помилково зазначив суд першої інстанції.
Натомість, решта суми 454 грн (908 грн-454 грн=454 грн), підлягає поверненню позивачу, як надмірно сплачений судовий збір, в порядку визначеному п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», якою передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що скасовуючи постанову серії ГАБ № 674701 по справі про адміністративне правопорушення від 09 лютого 2021 року, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, отже, відповідно до ст. 316 КАС України, рішення суду в цій частині необхідно залишити без змін. 
Однак, здійснюючи розподіл судових витрат, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення у цій частині та прийняття нової постанови про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції Тернопільській області на користь позивача, судового збору за подання позовної заяви в сумі 454 грн, а у стягненні витрат на правничу допомогу необхідно відмовити повністю. 
Керуючись ст. ст. 139, 268, 271, 272, 286, 315, 316, 317, 321, 322,  КАС України, суд - 

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в    Тернопільській області задовольнити частково.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року у справі № 607/3281/21 скасувати в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в   Тернопільській області в користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 6408 грн та прийняти у цій частині нову постанову, якою стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в   Тернопільській області (ЄДРПОУ - 40108720) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) судові витрати (судовий збір за подання позовної заяви) в розмірі 454 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні), а у стягненні витрат на правничу допомогу на користь ОСОБА_1 - відмовити повністю. 
У решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року у справі № 607/3281/21 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 18.10.2021.