22-ц/804/2725/21 
                                                                                266/3726/21 

                                                                  П О С Т А Н О В А   
                                                       ІМЕНЕМ                  УКРАЇНИ                            
     „ 02 "  листопада 2021 року                                              місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 266/3726/21
Номер провадження 22-ц/804/2725/21
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Биліни Т.І.,  Пономарьової О.М.
за участю секретаря: Лазаренко Д.Т.
учасники справи :  
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Головне управління Національної поліції в Донецькій області
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 вересня 2021 року головуючого судді  Шишиліна О.Г. зі складанням повного тексту судового рішення 03 вересня 2021 року по цивільній справі про відшкодування моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В :
У червні 2021 року ОСОБА_1   звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі-ГУНП в Донецькій області)  про відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивований тим, що з 01 серпня 1994 року до 02 вересня 2019 року він  проходив службу в ОВС Національної поліції України. Під час звільнення відповідачем була невиплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період служби з 2015 по 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з НПУ 02 вересня 2020 року. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року у справі № 200/598/21-а, визнано противоправною бездіяльність ГУНП в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби 02 вересня 2019 року. Зобов`язано ГУНП в Донецькій області нарахувати та виплати позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби 02 вересня 2019 року. Рішення було виконано відповідачем 27 травня 2021 року. 
Вважає, що такими протиправними діями відповідач завдав йому моральної шкоди, яка полягає у відчутті тяжкого психологічного шоку у момент, коли він дізнався, що йому не виплачувались всі складові грошового забезпечення. Даний психологічний шок він порівнює зі втратою значної суми грошових коштів які утримувались безпідставно відповідачем. Він відчував постійне хвилювання, болі, підвищення артеріального тиски, неможливість повноцінно, у зв`язку із скрутним матеріальним становищем забезпечувати себе продуктами харчування, медикаментами, постійними проханнями близьких родичів про фінансову допомогу.
Просив стягнути з ГУНП в Донецькій області на його користь грошову компенсацію за спричинену моральну шкоду у розмірі 30 000 грн  за протиправну затримку нарахування та виплати грошової компенсації невикористаних днів додаткової соціальної відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки. 
Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ГУНП в Донецькій області на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1 000 грн, в іншій частині позовних вимог відмовлено; вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ГУНП в Донецькій області просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на недоведеність  позовних вимог, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди та причинного зв`язку між шкодою та противоправними діями відповідача. 
В обґрунтування доводів скарги, зокрема, зазначено, що позивач стверджує, що через дії відповідача він опинився в скрутному матеріальному становищі , однак позивачу було нараховано 
та виплачено : компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 11 864,38 грн, одноразову грошову допомогу при звільненні розмірі 71 186, 28 грн, тому твердження позивача про наявність скрутного  фінансового становища через дії відповідача не відповідають дійсності. Під час звернення до суду першої інстанції позивач додав рішення Донецького окружного адміністративного суду про стягнення коштів за невикористані дні відпуски, та зазначив, що шкоду спричинено у зв`язку з тим, що така компенсація була виплачена не у день звільнення, а на виконання рішення суду. За своєю природою  та відповідно до положень ЦК України, КЗпП України шкода, про яку зазначає позивач є затримкою розрахунку при звільненні, що є окремим видом відповідальності роботодавця перед працівником та є окремим трудовим спором, а отже не є предметом спору про стягнення моральної шкоди. Зауважено, що ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року призначено підготовче засідання у справі за позовом ОСОБА_1 до ГУ НП в Донецькій області про стягнення коштів за затримку розрахунку при звільненні у зв`язку із не проведенням  у день звільнення виплат компенсації за невикористані дні відпустки, яка стягнута за рішенням суду.
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду  першої інстанції.
У судове  засідання апеляційного суду  представник ГУНП в Донецькій області не з`явився, належним чином були  повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 62 ). Надали  клопотання  про проведення судового засідання без участі представника (а.с.68-69).
У судове  засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явився, належним чином був  повідомлений про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.46, 63).  
Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про день та час розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права. Між тим,  з урахуванням належного повідомлення всіх учасників справи про дату, час і місце розгляду справи, суд апеляційної інстанції  не вбачає перешкод для розгляду справи, з метою дотримання строків розгляду справи, передбачених  ч.1 ст.371 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч.2 ст.247 ЦПК України). 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  задоволенню не підлягає  з наступних підстав.
            Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.           Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
             Таким вимогам закону судове рішення  відповідає.  
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року у справі № 200/598/21-а позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність ГУНП в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби 02 вересня 2019 року. Зобов`язано ГУНП в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби 02 вересня 2019 року. Рішення набрало законної сили 28 квітня 2021 року (а.с.5-6). 
Задовольняючи частково позовні  вимоги,суд першої інстанції виходив з того,що  відповідачем 26 травня 2021 року припинена протиправна бездіяльність шляхом перерахування позивачу належної грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки. 
За наявності  порушення прав працівника  у сфері трудових відносин, що полягало у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації, що доведено преюдиційним 
судовим рішенням в адміністративній справі і згідно з частиною четвертою    статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП 
України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Враховуючи те, що противоправними діями відповідача ГУНП в Донецькій області було завдано позивачу фізичних і моральних страждань, які полягають у тому, що позивач зазнав переживань коли дізнався про те, що йому не виплачувались складові грошового забезпечення, як учаснику бойових дій, втратив душевний спокій, був роздратований у зв`язку із порушенням його права на відпуску, а у разі її ненадання на грошову компенсацію зі сторони відповідача, що також вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, тому з урахуванням перенесених моральних та психологічних страждань, враховуючи незначний проміжок часу, а також за відсутності обґрунтувань глибини страждань та їх наслідків, суд дійшов до висновку, враховуючи принципи розумності, виваженості та справедливості, про недоведеність  факту завдання відповідачем позивачу моральної шкоди саме в розмірі 30 000 грн, та вважав  за можливе стягнути у відшкодування заподіяної моральної шкоди 1 000  грн, що є цілком еквівалентним завданим моральним стражданням. 
          Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи .
          На спростування доводів апеляційної скарги слід зазначити про таке.
          Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
            За змістом ст.23 Цивільного кодексу України установлюється, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю і стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі й гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
         За постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою варто розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
          Відповідно до загальних підстав правової відповідальності, обов`язковому доказуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні.
         Стаття 41 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод установлює, що якщо Суд визнає факт, що мало місце порушення Європейської конвенції або Протоколів до неї, а внутрішнє право Високої Договірної Сторони допускає можливість лише часткового відшкодування, Суд у разі необхідності надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію. Ключовим питання є, зокрема, з`ясування протиправності діяння її заподіювача та порушення чинних в Україні правових норм.
          Судом під час розгляду цієї справи встановлено протиправність дії ГУНП  в Донецькій області та факт порушення прав працівника у сфері трудових правовідносин, а отже наявні підстави для відшкодування моральної шкоди.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України.
Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.
Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня    1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, 
що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття     237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, а тому розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.
Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій після звільнення, а має самостійне юридичне значення.
       В обґрунтування заявлених вимог  ОСОБА_1   зазначає, що незаконною бездіяльністю  відповідача йому завдано моральної шкоди, яка полягає в не нарахуванні та невиплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Протиправними діями відповідача йому було завдано фізичних і моральних страждань,які полягають в переживаннях через невиплату грошового забезпечення,як учаснику бойових дій,він втратив душевний спокій,був роздратований у зв*язку із порушенням права на відпустку,а у разі її ненадання на грошову компенсацію зі сторони відповідача,що також вимагало додаткових зусиль для організації свого життя . 
     Позивачем надано належні та допустимі докази того, що протиправні дії (бездіяльність) відповідача завдали йому моральних страждань. При цьому, при визначенні розміру відшкодування суд першої інстанції керувався  принципами розумності та справедливості, враховував  обставини справи, характер страждань позивача, істотність вимушених змін в його житті.
       Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення моральної шкоди в сумі  1 000  грн. з відповідача .
       Таким чином апеляційний суд  погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.
       Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку,встановленому цим Кодексом,звернутися до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи законних інтересів. 
       Наявність в провадженні Донецького окружного адміністративного суду справи № 200/7699/21 за позовом ОСОБА_1 до ГУНП в Донецькій області про стягнення коштів за затримку розрахунку при звільненні у зв*язку із не проведенням у день звільнення виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій ,яка стягнута за рішенням у справі № 200/598/21-а , не спростовують  обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому відсутні підстави для його скасування.
      Доводи  апеляційної скарги  не спроможні ,та відхиляються судом апеляційної інстанції.               
      Згідно зі до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
        Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
      Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, питання про розподіл судових витрат апеляційний суд не вирішує.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382  ЦПК України, апеляційний суд -

                                                                   П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст. 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту. 
Повний текст постанови складений 05 листопада 2021 року.

Судді: